ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" січня 2023 р.                                                           Справа №914/1907/22

Західний апеляційний господарський суд, в складі:
головуючого судді                                                                                                                                                                        Кордюк Г.Т.
суддів                                                                                                                                                                                                                    Кравчук Н.М.
                                                                                                                                                                                                                                          Плотніцького Б.Д.

розглянувши апеляційну скаргу  Приватного підприємства «ТСМ Груп» б/н від 01.12.2022 (вх. № 01-05/2993/22 від 05.12.2022)
на ухвалу  Господарського суду Львівської області від 16.11.2022 (повний текст складено 18.11.2022; суддя - Бортник О.Ю.)
за заявою  Приватного підприємства «ТСМ Груп»,
про  відшкодування витрат на професійну правничу допомогу
у справі  № 914/1907/22
за позовом:  Приватного підприємства «ТСМ Груп», м. Львів,
до відповідача:  Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворбуд», м. Запоріжжя,
про  стягнення 209060, 46 грн.

        ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду від 28.10.2022 позов Приватного підприємства  ТСМ Груп  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворбуд» задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворбуд» на користь Приватного підприємства  ТСМ Груп  157500грн. основного боргу, 4090,68грн. 3% річних, 33027,75грн. інфляційних та 2919, 28грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
04.11.2022 року Приватне підприємство «ТСМ Груп» звернулось до Господарського суду Львівської області із заявою про відшкодування судових витрат у справі №914/1907/22, в якій просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворбуд» понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 34662, 50 грн, додавши до заяви договір про надання правової допомоги №1-08/22 від 01.08.2022 та рахунок-фактуру №01-08/22(1) від 12.08.2022.
Зазначена заява обґрунтована тим, що позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи у суді першої інстанції, позов в якій задоволено частково.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.11.2022 у задоволенні заяви Приватного підприємства  ТСМ Груп про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та прийнятті додаткового рішення відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, господарський суд першої інстанції виходив з того, що позивач у позовній заяві просив, за результатами розгляду даної справи, судові витрати покласти на відповідача, додавши до позовної заяви лише платіжне доручення № 721 від 12.08.2022 р. (додаток 31 до позовної заяви) як доказ сплати судового збору. 
Суд вказав на те, що позивач не просив у позовній заяві та інших заявах у справі відшкодувати йому за рахунок відповідача витрати на професійну правничу допомогу, а лише зазначив, що він подає орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу, який становить 34662,5 грн., при тому не подававши суду доказів, які необхідні суду для цілей розподілу судових витрат.
Таким чином, при ухваленні 28.10.2022 р. рішення у справі № 914/1907/22 судом вирішено питання про розподіл усіх судових витрат, які заявлені стороною до відшкодування на момент ухвалення такого рішення та які були підтверджені встановленими ГПК України доказами.
При цьому, суд, керуючись приписами ст. 221 ГПК, не визнав поважними причини неподання стороною суду доказів, що датовані 01.08.2022 р. та 12.08.2022 р.
Окрім цього, суд першої інстанції зазначив, що до заяви заявником не додано доказів, які б підтверджували погодження сторонами договору № 1-08/22 про надання правової допомоги такої істотної умови цього договору як вартість послуг з надання правової, адвокатської допомоги.
Не погодившись із вказаною ухвалою Приватне підприємство «ТСМ Груп»  звернулось до Західного апеляційного господарського суду із апеляційної скаргою б/н від 01.12.2022 (вх. № 01-05/2993/22 від 05.12.2022), у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 16.11.2022 у справі  № 914/1907/22 та прийняти нове рішення, яким заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від 02.11.2022 задоволити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворбуд» на користь Приватного підприємства «ТСМ Груп» 34  662, 50 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи  № 914/1907/22 в господарському суді Львівської області.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 162 ГПК України позивачем у позовній заяві повідомлено суд, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу становить 34662, 50 грн.
Спростовуючи висновки господарського суду та доводи апеляційної скарги скаржник звертає увагу на те, що розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, за правилами якого судові дебати не проводяться.
Таким чином, апелянт вважає, що представником ПП «ТСМ ГРУП» адвокатом Харчуком В.М. своєчасно  відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України, а саме протягом п`яти днів з моменту винесення рішення по суті спору,звернувся із заявою про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, а також надав докази про понесення відповідних витрат.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Відповідно до ч. 3  ст. 263 ГПК України  відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/1907/22 розподілено до розгляду судді  доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судової колегії суддів  Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «ТСМ Груп» б/н від 01.12.2022 (вх. № 01-05/2993/22 від 05.12.2022) на ухвалу Господарського суду Львівської області від 16.11.2022 у справі №914/1907/22. Розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 09.01.2023 о 10 год. 40 хв. у приміщенні Західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Львів, вул. Личаківська, 81 в залі судового засідання № 6.
09.01.2023 в судове засідання представники сторін у справі не з`явилися.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 відкладено розгляд справи №914/1907/22 на 30.01.2023 о 10 год. 20 хв.
30.01.2023 в судове засідання участі представника позивач у справі не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду судової справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 20.01.2023 і яке містить в матеріалах справи.
           30.01.2023 відповідач у судове засідання не з`явився, участі представника не забезпечив.
          Ухвала суду від 09.01.2023, надіслана рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення на юридичну адресу відповідача: вул. Волгоградська,26-А,офіс 5,Запоріжжя,Запорізька область, 69035 (відповідно до відомостей, що зазначені в матеріалах справи, апеляційній скарзі та у  ЄДРЮОФОПГФ) повернулась на адресу суду з відміткою на поштовому конверті  адресат не працює.
          Відповідно до частин третьої та сьомої  статті 120 ГПК України  виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
          Належне повідомлення сторони вимагає лише надіслання рекомендованого листа на дійсну адресу. Отримання листа – не в компетенції суду. Надіслання листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім  для того, щоб говорити про належне повідомлення, оскільки  отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю  суду. Такий висновок Касаційний господарський суд Верховного Суду виклав у  постанові від 18 березня 2021 року за справою   № 911/3142/19. КГС ВС зазначив, що близьку за змістом правову позицію про належне повідомлення викладено в постановах: Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі    № 800/547/17; КГС ВС від 27.11.2019 у справі № 913/879/17; КГС ВС від 21.05.2020 у справі    № 10/249-10/19; КГС ВС від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б.
          Статтею 43 ГПК України  встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами.
          Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України»).
          Отже, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
          Відповідно до ч.1  ст.202 ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Аналогічне положення викладене і у ч. 12  ст. 270 ГПК України.
          З огляду на наведене, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності позивача та відповідача.
 Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:
Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2022 між фізичною особою - підприємцем Харчуком Володимиром Мироновичем та Приватним підприємством «ТСМ ГРУП» укладено договір 1-08/22 про надання правової допомоги, за умовами якого виконавець зобов`язується надати замовнику правову, адвокатську допомогу в порядку,  на умовах та в строки, що передбачено умовами цього договору. Обсяги надання правової допомоги визначені пунктом 2 даного договору.
Щодо вартості, то п. 5.1. договору сторони визначили, що вартість визначається сторонами по кожному факту надання послуг шляхом надання виконавцем рахунку на оплату послуг в узгодженій з замовником сумі. Оплата здійснюється на підставі рахунків, які щомісячно або по мірі виконання робіт виставляються виконавцем замовнику.
12.08.2022 виконавцем, представником ПП «ТСМ Груп» Харчуком В.М., виставлено рахунок на оплату згідно п. 5.1. договору №01-08/22 від 01.08.2022 на суму 34  662, 50 грн., де вказано вартість кожної наданої на підставі договору послуги.
Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:
Статтею 123 ГПК України  передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. ч. 1-3  ст. 126 ГПК України    витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. 1  ст. 124 ГПК України  разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Крім того, у ряді постанов Верховного Суду у  справах № 922/676/21 від 14.12.2021,  № 905/716/20 від 08.04.2021,  № 916/2087/18 від 31.03.2021,  № 922/3812/19 від 10.12.2020  зазначається, що  у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
У позовній заяві (перша заява по суті спору з боку позивача) зазначено про те, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, становить 34  662, 50 грн.
Відповідно до ч. 8  ст. 129 ГПК України  розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).  Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судом першої інстанції з посиланням на ст. 221 ГПК України зазначено про те, що позивачем подано докази, датовані 01.08.2022 та 12.08.2022, з пропущенням строку для їх подання, а причини такого неподання визнані судом не поважними.
Частиною 1 ст. 221 ГПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що, в даному випадку, приписи наведеної статті не можуть бути застосовані, з огляду на те, що відповідна правова норма, якарегламентована Главою 6 Параграфу 4 «Судові дебати та ухвалення рішення», стосується справ, що розглядаються в порядку загального провадження.
Однак, судом першої інстанції наведену справу було віднесено до малозначних, з огляду на що, судовий розгляд відбувався у спрощеному провадженні, без судових дебатів.
Враховуючи викладені вимоги  ГПК України, оскільки в процедурі спрощеного провадження стадія судових дебатів відсутня, то вимога ст. 221 ГПК України  про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів - не може розповсюджуватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні.
Водночас в даному випадку до правовідносин сторін підлягає застосуванню інша вимога ч. 8  ст. 129 ГПК України  про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат  протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 922/376/20.
Як вбачається з матеріалів справи,  позивачем у позовній заяві зазначено, що докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у зв`язку з розглядом справи, будуть наданій протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції у даній справі ухвалено 28.10.2022, а заява позивача про розподіл судових витрат з вимогою про стягнення з відповідача понесених судових витрат пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 34  662, 50 грн. з відповідними доказами подана до суду першої інстанції 02.11.2022, що підтверджується відміткою поштового штемпеля на конверті, тобто в межах строку, встановленого ч. 8 ст. 129 ГПК України.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються  Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно зі статтею 1 Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до частини першої  статті 26 Закону  адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого  законом  на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно із частиною першою  статті 27 Закону  договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.
До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина третя статті 27 Закону).
За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється  Главою 63 ЦК України  та загальними положенням про договір, передбаченими  Главою 52 ЦК України.
Відповідно до частини першої  статті 901 ЦК України  за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до  статті 903 ЦК України  визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором,  законом  або не випливає із суті договору (частина п`ята  статті 626 ЦК України).
Отже, договір про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг, може бути оплатним або безоплатним.
Згідно з статтею 30 Закону, статтею 28 Правил адвокатської етики гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Стосовно позиції Верховного Суду щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, варто зазначити наступне. 06 березня 2019 року у господарській справі № 922/1163/18 Верховний Суд виніс додаткову постанову та висловив таку правову позицію: адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”.  Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України “Про адвокатуру і адвокатську діяльність”.
У договорі про надання правової допомоги, укладеним між позивачем та фізичною особою-підприємцем Харчуком В.М., пунктом 5.1. передбачено, що вартість визначається сторонами по кожному факту надання послуг шляхом надання виконавцем рахунку на оплату послуг в узгодженій з замовником сумі. Оплата здійснюється на підставі рахунків, які щомісячно або по мірі виконання робіт виставляються виконавцем замовнику.
З матеріалів справи вбачається, що при поданні заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача подано докази на підтвердження надання правничої допомоги:
-          договір про надання правової допомоги № 01-08/22 від 01.08.2022;
-          рахунок-фактура № 01-08/22 від 12.08.2022, де міститься детальний опис наданих адвокатом послуг згідно укладеного ними договору, а також визначена фіксована вартість кожної послуги;
-          ордер ВС №1161456 від 20.09.2022 на надання правової допомоги Приватному підприємству «ТСМ Груп» у Західному апеляційному господарському суді  адвокатом Харчуком Володимиром Мироновичем. 
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо того, що до заяви заявником не додано доказів, які б підтверджували погодження сторонами договору № 1-08/22 про надання правової допомоги такої істотної умови цього договору як вартість послуг з надання правової, адвокатської допомоги.
Відповідно до ч. ч. 4 - 5  ст. 126 ГПК України  розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц  зазначила, що процесуальним законодавством передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності та фінансового стану учасників справи.    
Європейський суд з прав людини вказав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, у розумінні положень частини 5  статті 126 Господарського процесуального кодексу України  зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6  статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Аналогічна позиція викладена у  постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.11.2019 у справі №902/347/18.
В матеріалах справи відсутнє  клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечення стосовно неспівмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, якою встановлено загальне правило розподілу судових витрат, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Постановою Верховного суду у складі Касаційного господарського суду у справі №916/2016/21 від 02.11.2022 зазначено, частиною п`ятою статті 129 ГПК України  визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої  статті 129 Господарського процесуального кодексу України  під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами  п`ятою-сьомою, дев`ятою  статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою  статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому у судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Подібні правові висновки також викладені у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19,  додатковій ухвалі Верховного Суду від 02.11.2021 у справі  № 910/10865/20.
У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).  
          Підпунктом 2.1.2. Договору про надання правової допомоги № 01-08/22 від 01.08.2022 передбачено, що виконавець забезпечує надання Замовнику усного та письмового консультування Замовника у питаннях національного законодавства та права інших юрисдикцій. 
          Пунктом 2 рахунку-фактури №01-08/22(1) від 12.08.2022 зазначено про надання замовнику консультацій (вартістю 3000 грн.), а також пунктом 5 – надання консультацій з питань господарського законодавства (вартістю 3  662, 5 грн.), що на думку суду не відповідає критерію реальності та розумності судових витрат з тієї підстави, що відповідно до умов Договору, пунктом 5 охоплюється надання замовнику як усних, так і письмових консультацій.
          З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що для цілей розподілу судових витрат між сторонами підлягають витрати на професійну правничу допомогу у сумі 31  662, 50 грн. (34  662, 50 грн. – 3000 грн. = 31  662, 50 грн.). 
Отже, враховуючи те, що рішенням Господарського суду від 28.10.2022 позов Приватного підприємства  ТСМ Груп  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворбуд» задоволено частково, то судові витрати, зокрема витрати на правничу допомогу, підлягають пропорційному розподілу відповідно до задоволених позовних вимог.
Зважаючи на все викладене вище в сукупності, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 29  477, 78 грн. ( 31  662, 50 грн.* 93,1 % = 29  477, 78) судових витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1  ст. 271 ГПК України  апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Відповідно до  ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з п. 2 ч. 1  ст. 275 ГПК України  суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
          Враховуючи викладене, апеляційна скарга Приватного підприємства «ТСМ Груп» підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Львівської області від 16.11.2022 у справі № 914/1907/22 - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви Приватного підприємства «ТСМ Груп», про  відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме в розмірі 29  477, 78 грн.
          Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
                                                             ПОСТАНОВИВ:

           1.  Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ТСМ Груп» б/н від 01.12.2022 (вх. № 01-05/2993/22 від 05.12.2022) задоволити частково.
              2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 16.11.2022 у справі №914/1907/22 скасувати.
           3. Заяву Приватного підприємства «ТСМ Груп» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволити частково.
 4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фаворбуд» (69035, Запорізька область, м.Запоріжжя, вул. Волгоградська, будинок 26-А, офіс 5, код ЄДРПОУ 42449632) на користь Приватного підприємства  ТСМ Груп  (79040, м.Львів, вул.Журавлина, 5/1, код ЄДРПОУ 39950375) 29  477, 78 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. 
           5.   Місцевому господарському суду видати наказ.
  6.   Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.
  7.   Порядок і строки оскарження встановлені ст. ст.288, 289 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет:  http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя                                                                Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                 Кравчук Н.М.

Суддя                                                                                Плотніцький Б.Д.

           Повний текст постанови складено та підписано 03.02.2023