ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
1 березня 2023 року
м. Київ
справа № 175/4290/20
провадження № 51-3395 км 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання     ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 травня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до  Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020040000000749, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у м. Дніпропетровськ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого у тому ж населеному пункті за адресою:  АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 травня                         2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 (три) роки.
Строк покарання ухвалено обчислювати з дня затримання ОСОБА_7 для виконання вироку.
У строк відбуття покарання ухвалено зарахувати час перебування ОСОБА_7 під вартою з 07 по 12 жовтня 2020 року включно.
Після набрання вироком законної сили ухвалено повернути заставодавцю заставу, внесену за ОСОБА_7 у розмірі 87880 грн на депозитний рахунок.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь потерпілої  ОСОБА_8   17738 грн 50 коп у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 886 грн 92 коп моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЙ - MK..» на користь потерпілої  ОСОБА_8 200000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.
У задоволенні позову ОСОБА_8 в іншій частині ухвалено відмовити.
Провадження у справі за цивільним позовом ОСОБА_9 до TOB «КРАЙ - MK..» і ПрАТ «УПСК» про відшкодування моральної шкоди - закрито на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України.
У рахунок відшкодування витрат на залучення експертів стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7   на користь держави:
- 1307 грн 60 коп- за експертизу № 19/104-9/2/1238 від 23.10.2020 року, проведену Дніпропетровським НДЕКЦ МВС України;
- 9152 грн 64 коп - за експертизи № 4348-20 від 20.10.2020 року і № 4414-20 від 30.10.2020 року, проведені Дніпропетровським НДІ судових експертиз Міністерства юстиції України).
Мікроавтобус «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , - після набрання вироком законної сили ухвалено передати у розпорядження TOB «КРАЙ LIMITED LIABILITY COMPANY KRAJ - MK..».
Арешт на вказаний транспортний засіб, накладений за ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2020 року, - скасовано після набрання вироком законної сили.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2022 року вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2022 року скасований в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 і призначено в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок суду залишений без змін.
Згідно з вироком 06 жовтня 2020 року приблизно о 19.35 год. ОСОБА_7 , будучи офіційно працевлаштованим у ТОВ «КРАЙ - MK» (далі Товариство) і керуючи технічно справним вантажним спеціалізованим фургоном ізотермічним-В (далі мікроавтобус) «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 належить вказаному Товариству, у темний час доби здійснював рух по сухому покриттю крайньої лівої смуги проїзної частини автодороги М-04 «Знам`янка - Луганськ - Ізварине» у м. Підгородне Дніпропетровської області, що має по дві смуги для руху у кожному напрямку з розділювальною смугою та освітлюється зовнішнім електроосвітленням і має необмежену видимість, зі сторони м. Новомосковська у напрямку м. Дніпра, в районі електроопори № 186 водій ОСОБА_7 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, грубо порушуючи вимоги дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України, який діє на даній ділянці вказаної автодороги, слідуючи з перевищенням допустимої швидкості руху зі швидкістю не менш ніж 80,55 км/год, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її зміни, не маючи жодних перешкод технічного та фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, маючи необмежену видимість проїзної частини та її елементів по ходу свого руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та не надав дорогу пішоходам, внаслідок чого здійснив наїзд передньою правою частиною керованого мікроавтобусу «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_3 , на пішохода ОСОБА_10 та пішохода ОСОБА_11 , які в цей час перетинали проїзну частину автодороги по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку його руху, внаслідок чого пішоходам були спричинені тілесні ушкодження:
- ОСОБА_10 - у вигляді сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і призвели до настання смерті;
- ОСОБА_11 - у вигляді сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та призвели до настання смерті.
Причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди послужили дії водія ОСОБА_7 , який грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б), 12.3, 12.9б, 18.1 та дорожнього знаку 3.29 ПДР України.
Невиконання ОСОБА_7 вимог пунктів 12.3, 12.9б, 18.1 та дорожнього знаку 3.29 ПДР України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, що призвела до заподіяння смерті пішоходам ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк від 1 до 3 років.
Вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання захисника про призначення судової автотехнічної експертизи.
Захисник зазначає, що судом не встановлено, чи мав водій мікроавтобуса Форд Транзит ОСОБА_7 , якби він рухався з дозволеною швидкістю 40 км/год, технічну можливість зупинити автомобіль після виникнення для нього небезпеки до моменту наїзду на пішоходів ОСОБА_10 і ОСОБА_12 .
На думку захисника, відстань, яка була вказана ОСОБА_7 під час слідчого експерименту 7 жовтня 2020 року не була зазначена слідчим на схемі, що є додатком до протоколу, а в подальшому була вирахувана експертом на підставі недостовірних відомостей. Крім того, в протоколі слідчого експерименту не вказано чи належним був вимірювальний прилад для вимірювання відстані на місцевості.
Захисник зазначає про недостовірність вихідних даних для проведення судової авто-технічної експертизи № 4348-20 від 20 жовтня 2020 року.
Вважає, судом першої інстанції застосовано нерелевантну практику Верховного Суду, викладену в постанові від 26 травня 2020 року в справі № 523/12810/15-к.
На думку захисника, покарання, призначене ОСОБА_7 , за своїм розміром і видом є явно несправедливим через суворість.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника.
Захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі просив здійснювати касаційний розгляд за його відсутності.
Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається засуджений у касаційній скарзі, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК. Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оспорювалися, а тому відповідно до ст. 404 КПК апеляційним судом не переглядалися.
Безпідставними є твердження захисника про недопустимість протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 і додатка до нього - схеми з огляду на таке.
Відповідно до ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, до участі в якому можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.
Під час судового розгляду зазначені доводи сторони захисту також перевірялися судом першої інстанції і не знайшли об`єктивного підтвердження.
За висновками суду першої інстанції  07 жовтня 2020 року слідчий провів з підозрюваним ОСОБА_14  слідчий експеримент, який зафіксував за допомогою технічних засобів шляхом відеозапису. Під час судового провадження цей відеозапис, як невід`ємна частина протоколу проведення слідчого експерименту, був переглянутий за участю сторін кримінального провадження, і судом установлено, що присутній при вказаній слідчій дії захисник ОСОБА_6 не мав будь-яких зауважень щодо методів і засобів фіксації результатів слідчого експерименту.
Згідно усталеної практики Верховного Суду заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року в справі № 740/3597/17).
Тому обґрунтованим, на думку колегії суддів Верховного Суду, є висновок суду першої інстанції, що заперечення ОСОБА_14 у судовому засіданні відомостей, які слідчий перевіряв і уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не можуть автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту через застосування слідчим в якості вимірювального пристрою власного смартфона, оскільки доказів того, що отримані за допомогою смартфона результати щодо швидкості руху пішоходів і транспортного засобу, внесені до протоколу слідчого експерименту, є неправильними та могли вплинути на результати експертизи, стороною захисту суду не надано. 
Судом встановлено, що під час проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого, було повністю дотримано встановлений порядок його проведення, із забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому, без порушення жодних процесуальних норм, вказана слідча дія відбувалася за участю захисника, із застосуванням безперервного відеозапису та за відсутності протиправного тиску на ОСОБА_13 за його волею та вільним волевиявленням, у ході якої ним вільно та добровільно були відтворені обставини злочину. 
Доводи касаційної скарги захисника про недопустимість як доказу висновку експерта № 4348-20 від 20 жовтня 2020 року з огляду  на недостовірність вихідних даних для проведення судової авто-технічної експертизи також не ґрунтуються на вимогах закону.
На думку колегії суддів Верховного Суду, вирішення питання про достовірність фактичних даних, відображених у  протоколі слідчого експерименту, має істотне значення для вирішення завдань кримінального провадження, оскільки на його вихідних даних ґрунтується висновок експерта № 4348-20 від 20 жовтня 2020 року, який врахований судом для встановлення обставин ДТП, та впливає на вирішення питання щодо наявності підстав кримінальної відповідальності за ч. 3 ст.  286  КК.
За даними дослідженого в судовому засіданні зазначеного висновку експерта швидкість мікроавтобуса «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент наїзду на пішоходів визначається не менш ніж 80,55 км/годину. У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_15 повинен був діяти у відповідності з вимогами пунктів 12.3, 12.9 «б» і 18.1 та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/годину» Правил дорожнього руху України. При заданих вихідних даних, при умові руху зі швидкістю 80,55 км/годину, він не мав технічної можливості здійснити зупинку до місця наїзду на пішоходів шляхом екстреного гальмування. Його дії, при заданому механізмі події, не відповідали вимогам пунктів 12.3, 12.9 «б» і 18.1 та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/годину» Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з наїздом на пішоходів 
Цей висновок складено атестованим судовим експертом першого класу                        ОСОБА_16 , який має 14 років стажу роботи за фахом, попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК, а його висновки узгоджуються з іншими доказами.
За змістом положень статті 356 КПК, статті 12 Закону України «Про судову експертизу» допит експерта в суді обмежується предметом виконаної ним судової експертизи. Експерт зобов`язаний на вимогу особи або органу, які його залучили, судді, суду дати роз`яснення щодо даного ним висновку. Метою допиту при цьому є одержання інформації про відомі допитуваному факти. Під час допиту експерта така інформація стає додатковою до висновку, який експерт зробив раніше. Згідно зі статтею 356 КПК експерту можуть бути поставлені запитання щодо наявності у нього спеціальних знань та кваліфікації з досліджуваних питань (освіти, стажу роботи, наукового ступеня тощо), що стосуються предмета його експертизи; використаних методик і теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких підготовлено висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерт дійшов певного висновку; застосовності та правильності застосування обраних принципів і методів до фактів кримінального провадження; інші запитання, що стосуються достовірності висновку.
Допитаний у суді експерт ОСОБА_16 надав пояснення, що у висновку № 4348-20 від 20 жовтня 2020 року дійсно наявна технічна помилка у номерах групи транспортного засобу, яким керував ОСОБА_15 , віднесеного до автомобілів вагонного типу, але ця помилка не впливає на правильність висновку, оскільки числові параметри для цих груп транспортних засобів однакові. Також він вказав, що при проведенні експертизи щосекундної розбивки розвитку ДТП ним не здійснювалося, оскільки в цьому не було потреби.
Судом встановлено, що засудженим ОСОБА_7 не застосовувалося екстрене гальмування, а висновок експерта № 4348-20 від 20 жовтня 2020 року визнано судом допустимим доказом, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Враховуючи зазначене та виходячи з обставин справи, встановлених під час судового розгляду, судом обґрунтовано відхилено клопотання захисника про призначення автотехнічної експертизи.
На думку колегії суддів Верховного Суду, допит експерта ОСОБА_16 у судовому засіданні не суперечить вимогам ст. 356 КПК, оскільки з`ясування наявності та значення технічної помилки у номерах групи транспортного засобу входить до компетенції експерта та стосується складеного висновку.
Посилання суду першої інстанції на практику Верховного Суду, викладену в постанові від 15 грудня 2021 року по справі № 483/911/20 є релевантним обставинам кримінального провадження, яке є предметом розгляду.
Так, у вказаній постанові Верховний Суд відхилив аргументи захисника про те, що протиправність дій потерпілого пішохода виключає винуватість засудженого, та дійшов висновку, що незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій зобов`язаний був дотримуватись Правил дорожнього руху України та виконати вимоги як пункту 10.1, так і 12.3 Правил, а той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування пішохода на проїзній частині дороги, створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту Правил.
У проваджені, що розглядається, захисником ставилось питання про те, що ДТП сталася внаслідок дій потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_10 , які перетинали проїзну частину хоч і по пішохідному переходу, але у стані сильного алкогольного сп`яніння, через що не відреагували належним чином на дорожню обстановку, що склалась. Проте суд першої інстанції обґрунтовано вважав такі доводи безпідставними, оскільки потерпілі діяли у відповідності до вимог пункту 4.7 Правил дорожнього руху України (рухалися по пішохідному переходу), тоді як на водія транспортного засобу покладено обов`язок суворо дотримуватися вимог Правил дорожнього руху України незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди.
Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного засудженому ОСОБА_7   покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості є необґрунтованими. 
Під час апеляційного розгляду суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вищевказаних вимог статей 50, 65 КК та достатніх підстав для призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК судом не встановлено і в апеляційній скарзі захисника також не наведено.
При призначенні засудженому ОСОБА_7  покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про його особу, а також обставини провадження, визнавши обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та, встановивши відсутність обставин, які обтяжують покарання.
З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, грубе порушення Правил дорожнього руху України та тяжкість наслідків, що настали, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно працює, позитивно характеризується за місцем роботи, надає волонтерську допомогу як член громадської організації «Інститут сприяння розвитку громадських ініціатив», на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК.
Суд першої інстанції також надав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, та тому, що обвинувачений, знехтувавши вимогами Правил дорожнього руху України, вчинив необережний тяжкий злочин, в результаті якого настали наслідки у вигляді спричинення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до настання їх смерті.
Також судом першої інстанції обґрунтовано застосовано до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки протиправні дії засудженого пов`язані з нехтуванням Правилами дорожнього руху України та призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в наслідок чого було спричинено тяжке тілесне ушкодження потерпілим, що свідчить про відсутність у засудженого належних навиків керування транспортними засобами і застосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами надасть йому можливість за бажання в подальшому керувати транспортними засобами додатково вивчити Правила дорожнього руху України та пройти додаткові навчання щодо покращення навиків керування.
На думку колегії суддів касаційного суду, таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК з урахуванням принципів співмірності, індивідуалізації, є за своїм видом і розміром законним, справедливим та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Підстав для застосування положень статті 75 КК не вбачається.
Колегія суддів Верховного Суду також погоджується з висновком апеляційного суду, що та обставина, що засуджений на момент вчинення кримінального правопорушення не перебував під дією алкоголю, наркотичних або лікарських засобів, не може бути визнана тим фактором, який би знижував суспільну небезпеку особи засудженого чи вказував на можливість звільнення засудженого від призначеного йому судом першої інстанції додаткового покарання, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер та грубість допущених порушень Правил дорожнього руху України та негативні наслідки скоєного діяння.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, а також підстав для закриття кримінального провадження не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а постановлені судові рішення необхідно залишити без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 травня                               2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                           ОСОБА_3