ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року	Львів	Справа № 300/2861/22 пров. № А/857/15625/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року (ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Івано-Франківську суддею Могилою А.Б.) в адміністративній справі № 300/2861/22 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

                                                   В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі також – позивач) звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з Міністерства юстиції України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 25.03.2021 по 28.10.2021 включно, в розмірі 296 280,54 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що не зважаючи на обов`язок щодо негайного виконання рішення суду від 24.03.2021 про поновлення позивача на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, роботодавець без поважних причин своєчасно не видав відповідний наказ. У зв`язку з цим позивач вказує, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно зі статтею 236 КЗпП України.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року позов задоволено. 

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило Міністерство юстиції України, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, а також з неповним з`ясуванням обставин справи. Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі необхідно вважати невидання власником наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Водночас, Головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області на час постановлення судом рішення суду про поновлення позивача на посаді припинило свою діяльність. Крім того, вважає, що суд безпідставно задовольнив позов до Міністерства юстиції України, позаяк позивач не перебувала з ним у трудових відносинах. Вказує, що питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення не може розглядатися як публічно-правовий спір, а підлягає розгляду в порядку статті 383 КАС України. До того ж, на думку відповідача ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду з цим позовом.

Не погодившись з доводами апеляційної скарги, позивач подала до суду відзив, в якому зазначає про необґрунтованість скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Вказує, що позаяк відбулася реорганізація, а не ліквідація Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, то судове рішення підлягало негайному виконанню правонаступником. Щодо застосування статті 383 КАС України вказала, що в ній йдеться про визнання рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень, натомість цей спір є спором про оплату праці. Посилаючись на рішення Великої Палати Верховного суду від 08.02.2022 в справі №755/12623/19, вважає, що строки звернення до суду з позовом цієї категорії не застосовуються. Зазначає, що у виконавчому листі про виконання рішення суду щодо поновлення її на роботі зазначено боржником Міністерство юстиції України, тому позов заявлено до нього.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом Міністерства юстиції України від 13.02.2020 за № 659/к "Про звільнення" ОСОБА_1 звільнено з займаної посади - першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області з 14.02.2020 відповідно до п. 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" - у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, з припиненням державної служби.

Правомірність цього наказу була предметом розгляду у справі № 300/853/20.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 у справі № 300/853/20 позов задоволено повністю. 
Визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства юстиції України № 659/к від 13.02.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 14.02.2020 відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку ліквідацією Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, з припиненням державної служби.
Зобов`язано Міністерство юстиції України видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 14.02.2020 шляхом переведення до Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ).
Зобов`язано Міністерство юстиції України призначити ОСОБА_1 з 15.02.2020 на посаду першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в порядку переведення. 
Стягнуто з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.02.2020 по 24.03.2021 у розмірі 548 814,96 грн. 
Допущено до негайного виконання рішення суду в межах стягнення з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 невиплачену середньомісячну заробітну плату у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 41 757, 56 грн. 
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з 15.02.2020 (а. с. 17 - 34).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2021 рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 в частині зобов`язання Міністерства юстиції України видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 14.02.2020 шляхом переведення до Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) та призначити ОСОБА_1 з 15.02.2020 на посаду першого заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в порядку переведення скасовано та в цій частині прийнято постанову, якою поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 15.02.2020. 
У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 залишено без змін (а. с. 35 - 43).

На підставі рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2021 у справі № 300/853/20 Міністерство юстиції України 22.10.2021 прийняло наказ № 2608/к, яким скасувало наказ Міністерства юстиції України від 13.02.2020 № 659/к "Про звільнення". 
Поновлено ОСОБА_1 з 15.02.2020 на посаді першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (а. с. 49).

Позивач, вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно зі статтею 236 КЗпП України, звернулася до суду з цим позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивача поновлено на посаді лише 29.10.2021, що свідчить про затримку виконання судового рішення, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 25.03.2021 (наступного дня після проголошення судового рішення у справі № 300/853/20) по 28.10.2021 (до дня, що передує прийняттю наказу про поновлення на посаді) на підставі статті 236 КЗпП України.
При цьому суд зазначив, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.
Водночас, будь-які організаційні чи структурні зміни в державному органі не можуть мати наслідком недотримання вимог законодавства в частині невідкладного виконання судових рішень, які належать до негайного виконання та не можуть нівелювати закріплене у ст. 43 Конституції України право на працю, наявність якого у позивача підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Суд також вважав необґрунтованими посилання відповідача на ст. 383 КАС України, оскільки судовим рішенням у справі № 300/853/20 було стягнуто заробіток за час вимушеного прогулу з 15.02.2020 по 24.03.2021, проте через бездіяльність відповідача період вимушеного прогулу ОСОБА_1 збільшився і тривав до видання на виконання рішення суду в справі № 300/853/20 наказу № 2608/к від 29.10.2021. Отже, предметом спору у цій справі фактично є нові правовідносини, що виникли у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача.
Також зазначив, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, прирівняним до якого є середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами пункту 3 частини першої статті 371 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Відповідно до частини другої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Отже, з дня ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі, у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.

Положеннями статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що поновлення позивача на роботі мало б бути здійснено негайно, тобто вже наступного робочого дня. Затримка роботодавцем виконання судового рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу працівника, тому в такому випадку роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки. Такі висновки суду відповідають вимогам статті 236 КЗпП України.
Колегія суддів зазначає, що положення статті 236 КЗпП України є логічним та справедливим продовженням захисту порушених прав незаконно звільненої особи у разі затримки таким органом виконання рішення.
Правовий аналіз положень статті 236 КЗпП України дає підстави для висновку, що часом, яким закінчується виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого на посаді, є час його фактичного виконання. Саме по час такого фактичного виконання підлягає нарахуванню та стягненню середній заробіток за час такої затримки.
Колегія суддів також враховує, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами, органами місцевого самоврядування добровільно.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України належить встановити, чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція щодо наявності підстав для виплати компенсації за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП викладено у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 у справі № 280/360/19.

Тобто, невиконання або несвоєчасне виконання судового рішення є відповідною підставою для звернення позивача до суду. При цьому, позивач наділений правом самостійно обирати спосіб захисту його порушених прав, як то шляхом звернення до суду з відповідним позовом, так і шляхом встановлення контролю за виконанням судового рішення про поновлення його на посаді.
Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі № 760/9521/15-ц.

Оскільки фактично позивача на вказаній посаді поновлено лише 29.10.2021, то у цьому випадку має місце затримка суб`єктом владних повноважень виконання судового рішення від 24.03.2021 про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, що зумовлює наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки в силу приписів статті 236 КЗпП України.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Наявність вини роботодавця щодо незаконного звільнення позивача вже встановлена рішенням суду про поновлення його на роботі.
Посилання апелянта на відсутність можливості поновлення позивача на посаді, суд вважає необґрунтованими, оскільки такі доводи не є підставою для звільнення суб`єкта владних повноважень від обов`язку виплатити незаконно звільненому працівникові, передбаченого статтею 236 КЗпП України, середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Крім того, суд зазначає, що у виконавчому листі про виконання рішення суду щодо поновлення позивача на роботі зазначено боржником Міністерство юстиції України. Міністерством юстиції України виконано рішення шляхом прийняття наказу про поновлення позивача на роботі, а тому й стягнення середнього заробітку необхідно проводити з Міністерства юстиції України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що  оскільки відповідачем не виконано рішення суду про поновлення на роботі у період з 25.03.2021 по 28.10.2021, то на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середньомісячний заробіток за цей час.

Щодо порушення позивачем трьохмісячного строку звернення до суду з цим позовом, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема в постанові від 18 серпня 2022 року у справі № 560/7496/20, в якій судом зазначено таке.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі №  755/12623/19  (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 р. № 8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).
Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Колегія суддів Верховного Суду зазначила про те, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас указані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, про те, що позовні вимоги стосуються стягнення належної позивачу заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин), не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення питання, тобто оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, є обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року в адміністративній справі № 300/2861/22 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин