Постанова
Іменем України
 
20 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 305/1211/20
провадження № 61-2975св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - Виконавчий комітет Рахівської міської ради Закарпатської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу адвоката Жуківського Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 26 січня 2021 року у складі судді Ємчука В. Е. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року у складі колегії суддів Собослой Г. Г., Кондор Р. Ю., Готра Т. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Виконавчого комітету Рахівської міської ради Закарпатської області, про захист права власності на житловий будинок шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.
Позовну заяву мотивував тим, що на підставі свідоцтва про спадщину від 30 жовтня 2018 року після смерті його діда ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та рішення Рахівської міської ради від 18 листопада 2019 року, він є власником житлового будинку та присадибної земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
Зазначив, що інші особи не претендують на зазначене майно і будь-які судові спори з приводу власності на цей будинок і земельну ділянку відсутні.
Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 і зареєстрований в цьому житловому будинку з дитинства та продовжує проживати у будинку після смерті ОСОБА_4 до цього часу.
Послався на те, що разом з ОСОБА_2 у будинку фактично проживає і зареєстрована його дружина ОСОБА_3 .
Вважає, що відповідачі проживають у належному йому житловому будинку без жодних правових підстав, оскільки ОСОБА_2 після переходу до нього права власності на будинок, не отримав у позивача згоди на проживання, та згоди на реєстрацію місця проживання, договору про надання йому права користування даним житловим будинком у будь-якій формі, з ним не укладав, так само як і його дружина.
ОСОБА_2 чинить позивачу перешкоди у володіння і розпорядженні майном, і відмовляється у добровільному порядку звільнити будинок.
Просив захистити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджанням цим житловим будинком та виселити з будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 26 січня 2021 року Рахівський районний суд Закарпатської області у позові відмовив.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що позивач, приймаючи квартиру у спадок за заповітом після смерті діда ОСОБА_4 , достеменно знав про реєстрацію та проживання в ній відповідачів членів сім`ї колишнього власника, які не мають іншого житла.
Вважав недоведеним у справі протиправної антигромадської поведінки відповідачів щодо позивача, чи псування та руйнування належного йому будинку, безпосередню винність відповідачів у створенні неможливих умов для проживання позивача з ними в одному будинку, а також застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідачів.
Дійшов висновку, що право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення відповідачів з належного позивачеві будинку, оскільки, внаслідок цього виселення, відповідачі стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою від 22 грудня 2021 року Закарпатський апеляційний суд апеляційну скаргу Жуківського М. М. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишив без задоволення.
Рішення місцевого суду залишив без змін.
Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що ОСОБА_2 будучи членом сім`ї колишнього власника ОСОБА_4 все свої життя проживав і проживає на цей час у будинку, який є предметом позову, та є у ньому зареєстрований, а у на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не було потрібно (стаття 156 ЖК України). 
ОСОБА_3 не зареєстрована в спірному будинку, проте проживає постійно у ньому як член родини сім`ї з часу одруження з ОСОБА_2 , а їх діти - син, ОСОБА_6 та донька ОСОБА_7 - з народження. 
Зазначив, що позивач, приймаючи житло у спадок за заповітом після смерті діда ОСОБА_4 , знав про реєстрацію та проживання в ньому відповідачів, які не мають іншого житла і позивач міг усвідомлювати існування такого обмеження нерухомого майна.
Вважав, що позивач не надав суду доказів наявності в діях відповідачів обставин, які дають підставу суду для виселення, визначених статтею 116 ЖК України - антигромадської поведінки відповідачів щодо позивача, чи псування та руйнування належного йому будинку, вини відповідачів у створенні неможливих умов для проживання позивача з ними в одному будинку, а також застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідачів.
Дійшов висновку, що самі факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2022 року до Верховного Суду, адвокат Жуківський М. М. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою для відкриття касаційного провадження адвокат Жуківський М. М. в інтересах ОСОБА_1 зазначив неврахування висновків щодо застосування статей 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України, статей 116, 150, 156 ЖК України, висловлених у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Касаційну скаргу мотивував тим, що відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї колишнього власника будинку, який помер, а тому відповідачі втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки, таке право виникає і може існувати лише у разі наявності такого права у особи, членами сім`ї якої вони є, а з припиненням права власності у цієї особи, втрачається і право користування житлом у членів її сім`ї.
Зазначив, що власник не може бути обмеженим у праві власності, а тягар забезпечення правом на житло повинна нести держава, яка створює необхідні умови для придбання житла та соціальний захист осіб, які його потребують.
Послався на те, що відповідачі є працездатними та в державі для них створені умови для придбання чи оренди житла.
Вважає, що суди не врахували що норми ЖК України є застарілими та обмежують право приватної власності, визначене нормами ЦК України.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди установили, що  ОСОБА_1 є власником спадкового майна, що належало його дідові ОСОБА_4 (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30 жовтня 2018 року, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 листопада 2018 року № 143775768).
Спадкове майно складається з будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 80,2 кв. м, житловою площею 35,8 кв. м та надвірних споруд.
За рішенням Рахівської міської ради від 18 листопада 2019 року № 658 позивач є власником земельної ділянки площею 0,0406 га на АДРЕСА_1 .
Позивач наявність спору в житлових правовідносинах обґрунтував тим, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є сином та невісткою спадкодавця ОСОБА_4 та які не є власниками спірного будинку.
Відповідачі без дозволу нинішнього власника зареєстровані й проживають в його будинку та добровільно виселитись не бажають, комунальні платежі сплачують, але не дають йому доказів такого, перешкоджають у доступі до житла, псують майно, створюють незручності для проживання у будинку та користування ним, що стало підставою для звернення до суду про виселення відповідачів з належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржено з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Межі розгляду справи судом 
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Частина третя статті 3 ЦПК України визначає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відмовляючи у позові місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності позовних вимог.
Верховний Суд погодився з такими висновками судів попередніх інстанцій.
Підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування висновків щодо застосування статей 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України, статей 116, 150, 156 ЖК України, викладених у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Ця підстава не знайшла підтвердження у справі.
У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, на яку посилався заявник, як на приклад неоднакового застосування норм права, Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.
Проте, у справі, що переглядається, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач, приймаючи спадщину, на відміну від справи № 638/13030/13-ц (де позивач придбала майно за відплатним договором), набуваючи у власність спірну квартиру, у якій проживають відповідачі, про що йому було відомо, повинен був усвідомлювати, що їх виселення можливо лише з підстав, визначених законом.
Наведене свідчить про відмінність встановлених обставин справи та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм.
У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц, на яку послався заявник, як на приклад неоднакового застосування норм права, Верховний Суд зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї.
Разом з тим суди не врахували, що відповідачі не є членами сім`ї власника будинку, а їх право користування будинку було похідним від прав колишнього власника будинку, яка подарувала будинок позивачу.
Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону не звернули уваги на те, що в обґрунтування позову позивач, посилався на статті 383, 386, 391 ЦК України та не розглянули його позовні вимоги в цій частині, зазначивши лише, що підстав для застосування статті 116 ЖК УРСР немає.
Між тим, у справі, що переглядається, у позові відмовлено саме з підстав недоведеності порушення прав позивача як власника майна, чинення йому перешкод у користуванні майном або псуванні майна.
ОСОБА_1 , який прийняв у спадок від ОСОБА_4 , батька відповідача ОСОБА_2 , за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження житлового будинку у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника. Отже заявник міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при прийнятті спадку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), зазначеній заявником як приклад неоднакового застосування норм права, дійшла висновку, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18.
Висновки судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається, не суперечать зазначеним висновкам щодо застосування норм ЦК України.
Зокрема суди першої та апеляційної інстанції правильно взяли до уваги, що згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені.
Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Отже тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЖК України та ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам щодо застосування норм права, а саме - статей 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України, статей 116, 150, 156 ЖК України, оскільки у справі, що переглядається, у позові відмовлено за недоведеністю позовних вимог.
Отже, доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли підтвердження у справі, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що находиться за межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Жуківського Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 26 січня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:  	С. Ю. Мартєв     В. В. Сердюк     І. М. Фаловська