Постанова
Іменем України 
28 березня 2023 року
м. Київ
справа № 307/168/21
провадження № 61-336св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Хопти С. Ф.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Чербаник Флорин Михайлович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну  ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області у складі судді Бобрушка В. І., 
від 11 серпня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю.,від 24 жовтня 2022 року, і виходив з наступного.
Короткий зміст позовних вимог
1.                 У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Чербаника Ф. М., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
2.                 Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до заповіту 
від 12 березня 2007, посвідченого секретаркою Тересвянської селищної ради Тячівського району Микулянич М. М., зареєстрованого в реєстрі 
за № 44, про що свідчить витяг зі спадкового реєстру, заповідач ОСОБА_4 заповів йому все своє майно, де б воно не було та з чого би воно не складалося. 08 липня 2009 року він звернувся до Тячівської державної нотаріальної контори з заявою для прийняття спадщини, яка була зареєстрована в реєстрі за № 3-1754. У грудні 2020 року він звернувся до Тячівської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав на житловий будинок, в якому проживає. Однак листом державної нотаріальної контори від 23 грудня 2020 року за № 385/1-16 йому було повідомлено про неможливість оформлення документів через відсутність у нього правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
3.                  ОСОБА_1 вказував, що його представником ОСОБА_5 було витребувано копію документації із землеустрою за адресою проживання та встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 вересня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори, покійний батько ОСОБА_4 відчужив житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться по 
АДРЕСА_1 , відповідачці ОСОБА_2 . 
4.                 Згодом відповідачці ОСОБА_2 на підставі рішення Тересвянської селищної ради від 17 жовтня 2008 року за № 359, було передано земельну ділянку у власність під указаним будинком, кадастровий номер 2124456200:03:004:0152.
5.                 Позивач зазначав, що згідно з довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 листопада 2020 року, відповідно до укладених між відповідачами ОСОБА_2 та   ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 28 травня             2020 року за № 448 і № 449, посвідчених приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Чербаник Ф. М., відбулося відчуження земельної ділянки і житлового будинку, які розташовані по                           АДРЕСА_1 .
6.                 Позивач стверджував, що сторони цих правочинів не мали наміру створити правові наслідки на момент їх учинення, оскільки він по теперішній час проживає у вказаному будинку, сплачує комунальні послуги, є зареєстрованим за цією ж адресою, а тому вказані правочини, відповідно до статті 234 ЦК України, є фіктивними та вони порушують його право на вказаний будинок, який є єдиним його житлом.
7.                 Із урахуванням зазначеного, позивач просив:
-                      визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 28 травня 2020 року приватним нотаріусом Чербаником Ф. М., реєстровий номер 448, та скасувати рішення приватного нотаріуса Чербаника Ф. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 52601055 від 11 червня 2020 року;
-                      визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1499 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 2124456200:03:004:0152, посвідчений 28 травня 2020 року приватним нотаріусом Чербаником Ф. М., реєстровий номер 449, та скасувати рішення приватного нотаріуса Чербаника Ф. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 52601345 від 11 червня 2020 року.
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
8.                 Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області 
від 11 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.  
9.                 Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, викладених у позові та не спростовано презумпцію правомірності правочину у відповідності до 
статті 204 Цивільного кодексу України. Позивачем не доведено, що                      28 травня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені фіктивні договори купівлі-продажу нерухомого майна, а тому позовні вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки недійсними визнані такими, що до задоволення не підлягають.
10.            Враховуючи наведені обставини, визнані такими, що не підлягають до задоволення і решта вимог позивача, які є похідними від вирішення питання про фіктивність договорів купівлі продажу. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
11.            Постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 
2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2021 року - без змін.
12.            Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не доведено, що 28 травня 2020 року між ОСОБА_2 (право власності якої набуто у 2005 році і не оспорено) та ОСОБА_3 були укладені фіктивні договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна, а відтак позовні вимоги про визнання недійсними спірних договорів до задоволення не підлягають. Не підлягає задоволенню і решта похідних вимог позивача щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо спірного нерухомого майна за ОСОБА_3 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
13.            28 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
14.            Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки 
(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
15.            У касаційній скарзі заявниквказує, що його батько за життя не розповідав йому, що має намір відчужити будинок, в якому вони разом проживали. При вирішенні спору суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що з моменту укладення фіктивних договорів купівлі-продажу ні 
ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не вчиняли дій на усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, не ініціювали його виселення з будинку чи зняття з реєстрації місця проживання. Також суди не надали належної оцінки тому факту, що протягом багатьох років сторони оспорених договорів не вчиняли будь-яких дій, спрямованих на реалізацію договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, що підтверджує фіктивність спірних договорів. 
 
У визначений судом строк відзиви на касаційну скаргу не надходили
Фактичні обставини справи, встановлені судами
16.            Відповідно до заповіту від 12 березня 2007 року, посвідченого секретаркою виконкому Тересвянської селищної ради Микулянич М. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 44, ОСОБА_4 усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все те, що він на день смерті буде мати і буде йому належати, заповів ОСОБА_1 .
17.            Чинність указаного заповіту підтверджується також витягом зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові справи) від 07 жовтня 2020 року за № 61973406.
18.             ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_4 помер у віці                       79 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 
від 16 квітня 2019 року. 
19.            08 липня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_4 , у зв`язку з чим була заведена спадкова справа за № 530/2009.
20.            Листом Тячівської державної нотаріальної контори за № 385/01-16 
від 23 грудня 2020 року було повідомлено ОСОБА_1 про те, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно проводиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.
21.            20 листопада 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат 
Решетар В. В. звернувся із адвокатським запитом за № 20 до заступника начальника відділу у Тячівському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області про надання інформації, а саме належним чином засвідчених копій витягу з Державного земельного кадастру, правовстановлюючого документу та документації із землеустрою, на підставі якої зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1499 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована по АДРЕСА_1 за кадастровим номером 2124456200:03:004:0152.
22.            Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24 квітня 2020 року та технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку 
від 2008 року, земельна ділянка площею 0,1499 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по 
АДРЕСА_1 , з кадастровим №2124456200:03:004:0152, належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_2 на підставі рішення Тересвянської селищної ради 13-ої сесії 5-го скликання від 17 жовтня 
2008 року за № 359.
23.            Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку 
від 28 вересня 2005 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого та зареєстрованого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчак М. Т. за реєстровим номером 
2-2629, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 придбала житловий будинок у цілому, що знаходиться по АДРЕСА_1 , за ціною 50 121, 00 грн.
24.            Згідно з реєстраційним посвідченням Тячівського РДПТІ житловий будинок АДРЕСА_1 у цілому зареєстрований за ОСОБА_2 , про що 
21 жовтня 2005 року зроблено запис до в реєстрової книги № 9 за реєстром № 1198.
25.            Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 листопада 2020 року за 
№ 232811724, земельна ділянка з кадастровим номером 2124456200:03:004:0152, площею 0,1499 га, яка розташована по 
АДРЕСА_1 , та житловий будинок АДРЕСА_1 належать у цілому на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу 
від 28 травня 2020 року за № 448, № 449, посвідчених приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Чербаник Ф. М.
Позиція Верховного Суду
26.            Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
27.            Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених                       у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
28.            Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
29.            У відповідності до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
30.            Згідно з частиною першою статті 15, частини першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
31.            Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним 
(стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
32.            Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
33.            Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
34.            Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
35.            У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
36.            Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
37.            Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
38.            Подібні правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року, від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.
39.            У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зазначено, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. 
40.            За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
41.            У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
42.            Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що оспорювані правочини вчинено без наміру створення правових наслідків для їх сторін, які обумовлювалися цими правочинами.
43.            Судами встановлено, що  ОСОБА_2 придбала у батька позивача - 
ОСОБА_4 будинок по АДРЕСА_1 28 вересня 2005 року, тобто до моменту складення ОСОБА_4 заповіту на користь позивача (12 березня             2007 року).
44.            Чинне законодавство передбачає загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).
45.            Право власності на земельну ділянку площею 0,1499 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівельта споруд (присадибна ділянка) 
ОСОБА_2 набула на підставі рішення Тересвянської селищної ради 13-ої сесії 5-го скликання від 17 жовтня 2008 року за № 359, яке є чинним, позивачем та його батьком за життя не оскаржувалось.
46.            Слід зазначити, що у відповідності до частини першої, другої 
статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
47.            Із урахуванням викладеного, слід погодитися із обґрунтованими висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_2 на законних підставах набула право власності на будинок та земельну ділянку (протилежного позивачем не доведено) і на власний розсуд, як власник нерухомого майна, відчужила їх ОСОБА_3 на підставі оспорених договорів купівлі продажу від 11 червня 2020 року 
48.            При вирішенні спору судами надана належна оцінка змісту заповіту, у тексті якого не конкретизовано, яке саме майно заповідається спадкодавцем. 
49.            На момент складення заповіту та на момент смерті ОСОБА_4 спірний будинок та земельна ділянка йому не належали, а тому в силу положень частини першої статті 1218 ЦК України не увійшли до спадкової маси спадкодавця.
50.            Посилання заявника на те, що він тривалий час проживав та продовжує проживати у спірному будинку не свідчить про фіктивність оспорених договорів купівлі-продажу та не може бути підставою для задоволення позовних вимог.
51.            Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
52.            Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
53.            Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті без додержання норм матеріального і процесуального права.
54.            За встановлених у цій справі обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Великої Палати 
Верховного Суду висловленим у постанові від 03 липня 2019 року 
(справа № 369/11268/16-ц), на яку послався заявник у касаційній скарзі. 
У зазначеній заявником справі оспорювані правочини були вчиненні з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів, а тому суди дійшли висновку про застосування положень статті 234 ЦК України. 
55.            Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
56.            Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.                Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
2.                Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області 
від 11 серпня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 24 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	Є. В. Синельников    О. М. Осіян  	
 	С. Ф. Хопта