ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року	Львів	Справа № 380/15190/22 пров. № А/857/162/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                      Святецького В.В., 
суддів                                                            Довгополова О.М., Коваля Р.Й.,
          з участю секретаря судового засідання      Приступи Р.Л.,           

          розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року у справі № 380/15190/22 (головуючий суддя Мартинюк В.Я., м. Львів) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

           27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області, в якому просила: 
          а) визнати протиправним та скасувати Рішення Славської селищної ради Стрийського району Львівської області від 11.08.2022 р. №1898 ,,Про відмову у затвердженні проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність”;
          б) зобов`язати Славську селищну раду Стрийського району Львівської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0770 га, для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за адресою: Львівська область, Сколівський район, с. Тухля, урочище «Жолоб», кадастровий номер: 4624587800:02:000:0397.
          Рішенням від 23 грудня 2022 року Львівський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю. 
          Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
          В апеляційній скарзі позивач зазначає, що згідно з нормами Земельного кодексу України єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджений в порядку, встановленому ст. 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутності обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному реєстрі.            
          Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження норми Земельного кодексу України не містять. 
          Суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що пп. 5 п. 27 Перехідних положень Земельного кодексу України чітко передбачає заборону передачі земель державної, комунальної власності у приватну власність на час дії воєнного стану. 
          При цьому, чинне законодавства не містить заборони під час воєнного стану затверджувати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 
          З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Славська селищна рада  подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, оскільки наслідком прийняття органом місцевого самоврядування рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є надання її у власність, що, у свою чергу, є завершальним етапом процедури безоплатної приватизації земельної ділянки. Однак, законодавчо встановлена заборона передачі у власність земельних ділянок під час дії воєнного стану стосується і затвердження проекту землеустрою. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
          У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга належить до задоволення з таких підстав.  
          З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №9595/28-15 від 09.10.2015 року відповідно до статтей 15-1, 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України позивачу ОСОБА_1 
наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0770 га, розташованої на території Тухлянської сільської ради (за межами населених пунктів) Сколівського району у власність для індивідуального дачного будівництва.
          Рішенням 53 сесії 7 скликання Тухлянської сільської ради Сколівського району Львівської області №436 від 22.11.2019,  керуючись статями  25, 26, 31, 33, 42 Закону України ,,Про місцеве самоврядування в Україні”, статтями 25, 29, 30, 50 Закону України ,,Про землеустрій”, статтями 12, 19, 118, 122, 186 Земельного кодексу України ОСОБА_1 відмовлено в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,0770 га та передачі її у власність із земель комунальної власності за адресою: урочище «Жолоб» с. Тухля Сколівського району, Львівської області, у зв`язку з тим, що Тухлянська сільська рада не надавала дозволу на розробку детального плану території дачної забудови в урочищі «Жолоб» с. Тухля та не погоджувала відведення даної земельної ділянки.
          Наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №13-1590/16-21-СГ від 15.03.2021 відповідно до статтей 15-1, 118, 122 Земельного кодексу України  позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Тухлянської сільської ради Сколівського району, розмір земельної ділянки 0,0770 га, кадастровий номер 4624587800:02:000:0397, із цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва та наданні цієї земельної ділянки у власність з таких підстав: відповідно до проектів землеустрою щодо зміни меж від 04.09.2017 земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту (п.7 ст. 118 Земельного кодексу України). 
             28.07.2022 ОСОБА_1 звернулась до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області із заявою, в якій просила затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0770 га для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за адресою: Львівська область, Сколівський район, с. Тухля, урочище «Жолоб», кадастровий номер 4624587800:02:000:0397, а також надати земельну ділянку у власність.
          Рішенням 25 сесії 8 демократичного скликання Славської селищної ради Стрийського району Львівської області №1898 від 11.08.2022 керуючись ст.ст.121, 22, 38, підп.5 п. 27  Перехідних положень  Земельного кодексу України, статями 26, 31, 33, 42 Закону України ,,Про місцеве самоврядування в Україні”  позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0770 га і передачі її у власність для індивідуального дачного будівництва, яка розташована в урочищі «Жолоб», с. Тухля Стрийського району Львівської області, територія Славської селищної ради з наступних підстав: під час дії воєнного стану безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється (підп.5 п. 27  Перехідних положень  Земельного кодексу України).
          Не погодившись з рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.
          Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з чинним законодавством, яке регулює земельні відносини, зокрема, ч. 9  ст. 118 ЗК України, прийняття органом місцевого самоврядування рішення про затвердження проекту землеустрою, про що просить позивач, нероздільно пов`язане із наданням відповідної земельної ділянки у власність за наслідками такого затвердження.
          Враховуючи встановлений факт нероздільності згаданої дії органу місцевого самоврядування, оскільки за наслідками затвердження проекту із землеустрою відповідач повинен би був надати позивачу вказану земельну ділянку у власність, з урахуванням підп.5 п.27  Перехідних положень  Земельного кодексу України, орган місцевого самоврядування правомірно відмовив у задоволенні заяви від 28.07.2022 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
          Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та оскарженому рішенню суду першої інстанції в частині, колегія  суддів зазначає наступне.
          Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу ,,заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом”. Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
          Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
          Згідно з частиною першою статті 10 Закону України від 21.05.1997 №     280/97-ВР ,,Про місцеве самоврядування в Україні” (далі - Закон № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
          Частиною другою статті 2 Закону №     280/97-ВР визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
          Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону №     280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
          Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу (ЗК) України земельні відносини регулюються  Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
          У відповідності до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
          Відповідно до частин 6, 7  статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
          Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу  розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
          Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.          
          Як свідчать матеріали справи, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надало ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та після його розроблення такий проект підлягав погодженню та затвердженню у встановленому законом порядку.
          Згідно з частинами шостою  статті 186 ЗК України (в редакції, чинній на момент розроблення проекту землеустрою)  проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому  статтею 186-1  цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених  статтею 122  цього Кодексу.
          Відповідно до Закону № 1423-ІХ, який набрав чинності 27 травня 2021 року, стаття 186 ЗК України викладена у новій редакції, а стаття 186-1 вказаного Кодексу виключена.
          За змістом пункту 6 частини другої статті 186 ЗК України  (далі - в редакції Закону № 1423-ІХ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
          Згідно з частиною  шостою статті 186 ЗК України Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, інші суб`єкти, визначені цією статтею, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання документації із землеустрою безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Строк дії таких висновків є необмеженим.
          Як передбачено частиною сьомою статті 186 ЗК України, підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.
          Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України (в редакції Закону № 1423-ІХ) відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
          Отже, відповідно до статті 186 ЗК України (в редакції Закону № 1423-ІХ), зокрема, органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки у власність, надано повноваження на погодження та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. При цьому, підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.
          Разом з тим, норми частини дев`ятої статті 118 ЗК України (в редакції Закону № 1423-ІХ), яка регулює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами,  не надають відповідному органу місцевого самоврядування після погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймати будь-яке інше рішення ніж про його затвердження та надання такої земельної ділянки у власність.           Водночас з аналізу статті 186 ЗК України (в редакції Закону № 1423-ІХ) слідує, що перевірка проекту землеустрою на відповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації здійснюється на етапі його погодження.
          Єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою Славська селищна рада вказала на вимоги пп. 5 п. 27 Перехідних положень Земельного кодексу України.
          У відповідності до підпункту 5 пункту 27 Перехідних положень Земельного кодексу України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.
          Трактуючи буквально вказану норму Закону, колегія суддів зазначає, що затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не заборонено. 
          За таких обставин, колегія суддів визнає протиправною відмову органу місцевого самоврядування у затвердженні наданого позивачем проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0770 га для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за адресою: Львівська область, Сколівський район, с. Тухля, урочище «Жолоб», кадастровий номер 4624587800:02:000:0397. 
          При цьому, апеляційний суд визнає правомірним рішення органу місцевого самоврядування в частині відмови надати вказану земельну ділянку у власність, оскільки надання земельної ділянки у власність можливе лише після скасування воєнного стану.
          Колегія суддів визнає помилковими висновки суду першої інстанції щодо нероздільності прийняття органом місцевого самоврядування рішення про затвердження проекту землеустрою та надання відповідної земельної ділянки у власність за наслідками такого затвердження, оскільки частина 9 статті 118 Земельного кодексу України не містить категоричного обов`язку суб`єкта владних повноважень одночасно приймати рішення про затвердження проекту землеустрою та про надання земельної ділянки у власність.
          Вирішуючи питання в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою, суд дійшов висновку про необхідність їх задоволення, враховуючи таке.
          Згідно з частиною третьою  статті 245 КАС України  у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
          Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
          Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.
          Верховний Суд у постанові від 24 грудня 2019 року у справі №823/59/17 виклав правовий висновок, відповідно до якого повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
          Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
          Повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою регламентовано  статтею 118 ЗК України.
          Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
          Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявою заявника замість суб`єкта владних повноважень.
          У постанові від 28 травня 2020 року у справі №819/654/17 Верховний Суд зазначив, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
          За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.
          Адміністративний суд з урахуванням фактичних обставин зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій.
          Суд враховує також позицію Верховного Суду України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15, відповідно до якої спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
          Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні  статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16).
          Зважаючи на дотримання позивачем порядку розроблення документації із землеустрою з метою отримання земельної ділянки у власність, своєчасність її подання та не доведення відповідачем факту наявності визначених законом підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою, виходячи із наданих статтею 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача у цьому випадку буде саме зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивача. 
          Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, не надав їм належної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
          Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Відповідно до ч.1  ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
          Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, дійшов помилкових висновків щодо відсутності  правових підстав для задоволенні позову.
          За таких обставин, колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 

          Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 2 ч. 1 ст.315, ст. ст. 317, 321, 322 , 325, 328329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну  скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року у справі № 380/15190/22  - скасувати та ухвалити постанову, якою позов задовольнити. 
          Визнати протиправним та скасувати рішення Славської селищної ради Стрийського району Львівської області від 11.08.2022 №1898 ,,Про відмову у затвердженні проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність”.
          Зобов`язати Славську селищну раду Стрийського району Львівської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0770 га, для індивідуального дачного будівництва яка розташована за адресою: Львівська область, Сколівський район, с. Тухля, урочище ,,Жолоб” кадастровий номер: 4624587800:02:000:0397.
          Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Славської селищної ради Стрийського району Львівської області (82660, Львівська область, Стрийський район, смт. Славське, вул. В.Івасюка, 24, код ЄДРПОУ 04370314) на користь ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 2481,00  (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 00 копійок.
          Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених частиною 4  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	Р. Й. Коваль  	
Повне судове рішення складено 09.03.2023.