ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2023 року                                                                 Справа № 903/462/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючий суддя               Мельник О.В.
суддя                                       Грязнов В.В.
суддя                                       Петухов М.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича на рішення Господарського суду Волинської області від 05.10.2022 та додаткове рішення від 01.11.2022 у справі №903/462/22
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ніра"
до    фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича
про стягнення 144900,20 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 05.10.2022 року позов ТОВ "Ніра" до фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича про стягнення 144900,20 грн. задоволено. Стягнуто з фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича на користь ТОВ "Ніра" 144900,20 грн. заборгованості, в т.ч.: 120111,49 грн. інфляційні втрати та 24788,71 грн. 3% річних, а також 2481,00 грн. витрат по сплаті судового збору.
В обґрунтування рішення судом першої інстанції зазначено, зокрема, що позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 120111,49 грн. інфляційні втрати та 24788,71 грн. 3% річних за період з 27.10.2020 по 05.04.2022.
Дані нарахування позивачем було здійснено починаючи з 27.10.2020, виходячи з положень ст. 530 ЦК України (з дня спливу семиденного строку від дня пред`явлення вимоги позивача) та із врахуванням тієї обставини, що позивачем було направлено відповідачу вимогу/претензію від 12.10.2020 № 12/10-20-2 про сплату боргу в розмірі 3441438,36 грн. та вручено зазначену вимогу 19.10.2020.
Грошове зобов`язання відповідача перед позивачем в розмірі 573573,08 грн. було погашене 06.04.2022, що підтверджується платіжним дорученням № 707 від 06.04.2022. Тому період, за який розраховано сума інфляційних втрат та 3% річних - з 27 жовтня 2020 року по 05 квітня 2022 року включно на суму 573573,08 грн.
Враховуючи те, відповідачем порушено строк виконання зобов`язання за договором від 15.03.2019 № 1/150319, а заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати основного боргу в сумі стягнута судовими рішеннями у справі № 903/13/21, тому позивач набув права на нарахування та стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат.
Здійснивши перевірку правильності здійснених позивачем нарахувань 3 % річних та інфляційних втрат, суд погоджується з позивачем про стягнення з відповідача на користь позивача 120111,49 грн. інфляційні втрати та 24788,71 грн. 3% річних за період з 27.10.2020 по 05.04.2022.
Додатковим рішенням Господарського суду Волинської області від 01.11.2022 у справі №903/462/22 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніра" про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніра" 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніра" відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням та додатковим рішенням, відповідач звернувся з апеляційними скаргами, в яких просить: скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір нарахованих збитків, завданих інфляцією та відсотків річних до 10% від суми стягнення, а саме до 14490,02 грн.; змінити додаткове рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 8000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу,  стягнути з Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича на користь ТОВ "Ніра" 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування апеляційних скарг відповідач зазначає, зокрема, що через недосягнення сторонами згоди щодо вартості ріпаку, в силу умов пункту 1.4 договору у відповідача не виникало обов`язку з поставки товару, відтак і у позивача не виникло правових підстав нараховувати інфляційні втрати та 3% річних за порушення строків. Крім того, вимога (досудова претензія), яка була направлена ТОВ «Ніра» на адресу ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича 12 жовтня 2020 року, з моменту отримання якої 4 позивач нараховує інфляційні втрати та 3% річних, про негайне відшкодування вартості наданих матеріалів, містить вимогу про стягнення основного боргу та штрафних санкцій. Однак, як вже зазначалося вище, згоди щодо вартості ріпаку сторонами досягнуто не було, отже, підстав для нарахування не виникло. Апелянт зазначає, що при винесенні рішення судом першої інстанції не була врахована позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 № 902/417/18, а саме, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності.
В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення відповідач вказує, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними та неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг та складністю справи. Вважає, що судом першої  інстанції при винесенні додаткового рішення не враховано, що спір, що є предметом розгляду у справі 903/462/22, є спором незначної складності, віднесений до категорії спорів, що виникають у зв`язку із стягненням заборгованості та не передбачає дослідження адвокатом великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів. Матеріали справи не містять значної кількості документів на дослідження яких адвокат витратив би значний час для підготовки процесуальних документів, так як ця справа не пов`язана зі збиранням та дослідженням значного обсягу доказів.
Позивачем було подано відзиви на апеляційні скарги, в яких зазначено, що рішення та додаткове рішення Господарському суді Волинської області у даній справі є законними та обґрунтованими, а тому скасуванню не підлягають.
Враховуючи приписи абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційних скарг фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича на рішення Господарського суду Волинської області від 05.10.2022 та додаткове рішення від 01.11.22р. у справі №903/462/22 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційні скарги в межах вимог та доводів наведених в них, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваних рішень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 15.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «НІРА» (далі - позивач, ТОВ «НІРА») та ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича (далі -відповідач) укладено договір № 1/150319 (далі – договір, а.с.52-53).
Згідно договору ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича зобов`язалося своїми силами виконати для ТОВ «НІРА» комплекс робіт по вирощуванню ріпаку на земельних ділянках, право користування якими належить ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича, загальною площею 126 гектарів (п. 1.1. договору).
Строк поставки вирощеного ріпаку був визначений сторонами до 15 серпня 2019 року (п. 1.3. договору).
Якщо вартість ріпаку не буде додатково погоджена сторонами, то ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича відшкодовує ТОВ «НІРА» вартість наданих матеріалів (п. 1.4. договору).
Умовами договору (п. 1.6.) було передбачене передання ТОВ «НІРА» ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича товарно-матеріальних цінностей (мінеральних добрив, моторного палива та оливи, пестицидів, запасних частин і т.д.) - матеріалів для виконання робіт для ТОВ «НІРА».
На виконання умов договору ТОВ «НІРА» передало ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича матеріали - карбамід на загальну суму 3441438,36 грн., що підтверджується накладною № 137 від 18 березня 2019 року (а.с.81) та встановлено рішеннями Господарського суду Волинської області від 10 березня 2021 року та 23 листопада 2021 року у справі № 903/13/21 та постановами Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 квітня 2021 року від 28 березня 2022 року у справі № 903/13/21 (а.с.9-49).
Проте, у строк, передбачений договором (до 15 серпня 2019 року), ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича своє зобов`язання з поставки вирощеного ріпаку не виконало.
В зв`язку із тим, що ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича не поставило ТОВ «НІРА» вирощений ріпак та вартість ріпаку не була додатково погоджена сторонами, ТОВ «НІРА» 12.10.2020 звернулося з вимогою до відповідача про негайне відшкодування вартості наданих матеріалів на суму 3 441 438,36 грн. (а.с.54-57). Вказана вимога ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича виконана не була. Наведене стало підставою для звернення ТОВ «НІРА» за захистом своїх порушених прав до суду.
В процесі судового розгляду справи №903/13/21 в суді першої інстанції ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича подало до ТОВ «НІРА» заяву № 06-505 від 05.02.2021 про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог по договору № 1/150319 від 15.03.2019 на суму 2 377   745,46 грн.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 10.03.2021 у справі №903/13/21 позов ТОВ «НІРА» до ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича задоволено частково. Вирішено стягнути з відповідача на користь ТОВ «НІРА» 1 063 692 грн. 90 коп. боргу, 1 827 403 грн. 77 коп. пені, 860 359 грн. 59 коп. штрафу, 48 294 грн. 14 коп. судового збору, а всього 3 799 750 грн. 40 коп. У позові на суму 3 079 798 грн. 88 коп. відмовлено.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 у справі №903/13/21 із відповідача стягнуто на користь позивача 1 115 314,48 грн. (1 063 692,90 грн. заборгованості за договором та 51 621,58 грн. витрат із сплати судового збору), а в частині позовних вимог ТОВ «НІРА» про стягнення 2 377 745 грн 46 коп. боргу відмовлено в зв`язку із проведеним зарахуванням зустрічних однорідним вимог по договору №1/150319 від 15.03.2019 на суму 2 377 745 грн. 46 коп.
Поряд із цим, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 у справі № 903/169/21 визнано недійсним односторонній правочин заяву ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича №06-505 від 05.02.2021 про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог за договором № 1/150319 від 15.03.2019, а саме: про припинення взаємних грошових зобов`язань ТОВ «НІРА» і ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 в сумі 573573,08 грн. 
З урахуванням визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог за договором №1/150319 від 15.03.2019 в частині припинення взаємних грошових зобов`язань ТОВ «НІРА» і ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 в сумі 573573,08 грн., ТОВ «НІРА» подало до Господарського суду Волинської області заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду по справі 903/13/21, в якому просило прийняти нове рішення в частині задоволення позовних вимог ТОВ «НІРА» до ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича про стягнення з відповідача на користь ТОВ «НІРА» 573573,08 грн. боргу.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 23 листопада 2021 року у справі №903/13/21, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.03.2022, скасовано рішення Господарського суду Волинської області від 10.03.2021 у справі № 903/13/21 в частині відмови у стягненні боргу в розмірі 573573,08 грн. та прийнято нове рішення, яким задоволено позов у цій частині. Вирішено стягнути з ФГ "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича на користь ТОВ "НІРА" 573       573,08 грн. боргу, 8603,60 грн. витрат по сплаті судового збору, 12905,40 грн. витрат по сплаті судового збору за подання заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.
06.04.2022 платіжним дорученням № 707 ФГ «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича сплатило на користь ТОВ «НІРА» 595082,08 грн., призначення платежу «рішення господарського суду у Волинській обл. від 23.11.2021 у справі № 903/13/21 (573573,08 грн. - борг, 21509 грн. витрати на судовий збір, а.с.58).
Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача 120111,49 грн. інфляційних втрат та 24788,71 грн. 3% річних, нарахованих за період з 27.10.2020 по 05.04.2022 на суму 573573,08 грн.
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Як зазначено у ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із ст. 193, ч.1 ст. 283, ч.ч.1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем в сумі 573573,08 грн за договором від 15.03.2019 №1/150319 встановлено рішенням Господарського суду Волинської області від 23 листопада 2021 року у справі №903/13/21, яке має преюдиційне значення у даній справі в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.
Положеннями ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020 (справа №910/4590/19), зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (п. 43 мотивувальної частини постанови).
Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення. Вказана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі №905/21/19.
Колегія суддів перевіривши розрахунок суми збитків, завданих інфляцією, та процентів річних, встановила, що розрахунок є арифметично правильним та відповідає вимогам чинного законодавства.
При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних було здійснено починаючи з 27.10.2020, виходячи з положень ст. 530 ЦК України (з дня спливу семиденного строку від дня пред`явлення вимоги позивача) та із врахуванням тієї обставини, що позивачем було направлено відповідачу вимогу/претензію від 12.10.2020 №12/10-20-2 про сплату боргу в розмірі 3441438,36 грн. та вручено зазначену вимогу 19.10.2020.
Грошове зобов`язання відповідача перед позивачем в розмірі 573573,08 грн. було погашене 06.04.2022, що підтверджується платіжним дорученням № 707 від 06.04.2022. Тому період, за який розраховано сума інфляційних втрат та 3% річних - з 27 жовтня 2020 року по 05 квітня 2022 року включно на суму 573573,08 грн.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що у зв`язку із порушенням відповідачем строку виконання зобов`язання зі сплати вартості товарно-матеріальних цінностей в сумі 573573,08 грн. за договором №1/150319 від 15.03.2019, підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача     120111,49 грн. інфляційних втрат та 24788,71 грн. 3% річних, нарахованих за період з 27.10.2020 по 05.04.2022.
Доводи апеляційної скарги про те, що сторонами не було досягнуто згоди щодо    вартості ріпаку, а тому в силу умов пункту 1.4 договору у відповідача не виникало обов`язку з поставки товару, відтак і у позивача не виникало правових підстав нараховувати інфляційні втрати та 3% річних за порушення строків, оцінюються судом апеляційної інстанції критично, оскільки обставини порушення відповідачем своїх зобов`язань по договору щодо відшкодування вартості наданих матеріалів на суму 573573,08 грн. та правомірності вимог позивача про стягнення вказаної суми встановлені судовими рішеннями у справі №903/13/21, а тому враховуючи приписи ч.4 ст. 75 ГПК України доказуванню не підлягають.
Натомість предметом розгляду даного спору є стягнення 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання з відшкодування (сплати) вартості наданих матеріалів, а не за непоставку товару.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591 У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591  8) зроблено правовий висновок про те, що за змістом ч.2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягав у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ІІК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
8) зроблено правовий висновок про те, що за змістом ч.2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягав у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ІІК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язаньАналогічний висновок зробив Верховний Суд в постанові від 17 листопада 2021 року по справі №910/221 13/17, від 10 листопада 2021 року по справі №2-7250/11-ц, від 15 вересня 2021 року по справі №917/682/20.
Отже, оскільки борг відповідача за договором є грошовим зобов`язанням перед позивачем, то сплата вказаного боргу в силу положень ч. 2 ст. 625 ЦК України повинна бути здійснена з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Посилання апелянта на позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 №902/417/18, колегія суддів оцінює критично, оскільки як встановлено Верховним Судом у справі №902/417/18 у пункті 5.5 договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару. 
Натомість у даній справі яка розглядається, апеляційним судом встановлено, що сторони договору №1/1503319 від 15.03.2019 не погоджували зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому при зверненні до суду та розрахунку заборгованості відповідача з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, позивач керувався загальною нормою встановленою ч.2 ст. 625 ЦК України
Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 по справі №902/417/18 здійснено правовий висновок щодо можливості зменшення судом нарахованих до стягнення процентів річних, однак про право на зменшення розміру судом суми інфляційних втрат у вказаній постанові не зазначено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що обставини справи №902/417/18, на яку посилається апелянт, та обставини даної справи не є подібними, а тому відсутні підстави для застосування у даному спорі висновків Великої Палати Верховного Суду наведених у справі №902/417/18.
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст. 73, 76-79, 86 ГПК України. 
Щодо доводів та вимог апеляційної скарги на додаткове рішення у даній справі, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст.59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.
Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.
Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.
У відповідності до ст.26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК України). 
Колегією суддів встановлено, що факт надання позивачу професійної правничої допомоги під час розгляду даної справи в суді першої інстанції підтверджується наданими у строк, встановлений ч.8 ст.129 ГПК України, доказами: копією договору про надання правової (правничої) допомоги від 21 грудня 2020 року (з додатковою угодою №9 від 20 червня 2022 року); копією акту №9 від 17 жовтня 2022 року приймання-передання правової допомоги по договору про надання правової (правничої) допомоги від 21 грудня 2020 року; ордером серія АА №1051631 від 23.06.2022.
Договір про надання правової (правничої) допомоги від 21.12.2020 укладено між Адвокатським бюро «Нестеришина» та ТОВ «Ніра» (а.с. 156-158), відповідно до п. 1.1. цього якого, бюро зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової (правничої) допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Додатковою угодою №9 від 20.06.2022 (а.с. 159) до договору від 21.12.2020 сторони погодили, що клієнт в межах договору доручає бюро здійснити представництво клієнта в Господарському суді Волинської області у справі за позовом клієнта до Фермерського господарства «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича   про стягнення 144900,20 грн..
Згідно з копією акту приймання-передачі наданих послуг від 17.10.2022 (а.с. 160) адвокатом надано клієнту у період з 20.06.2022 по 17.10.2022 наступні послуги: 1) правовий аналіз ситуації та документів, пов`язаних зі зверненням і Клієнта до Господарського суду Волинської області з позовом до ФГ «Західний Буг» про стягнення 144900,20 грн. та підготовка позовної заяви клієнта до Господарського суду Волинської області до ФГ «Західний Буг» про стягнення 144900,20 грн., в тому числі аналіз законодавства, пошук та аналіз судової практики, безпосереднє складення та подання до Господарського суду Волинської області позовної заяви зі згаданим предметом позову (разом з документами, що додаються до позовної заяви), оформлення та надсилання документів, що додаються до позовної заяви іншому учаснику   - 12000,00 грн; 2) Складення та подання до суду (за необхідності) заяв по справі, клопотань, заяв   -3000,00 грн.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено, що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі   ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі   № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).
Доводи апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення 01.11.2022 у справі №903/462/22 зводяться до того, що витрати в сумі 8000 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, а відтак обґрунтованою сумою до стягнення відповідач вважає 2   000грн. Оцінюючи вказані доводи апелянта, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно висновків, викладених Верховним Судом у п. 4.16. постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9   ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Проаналізувавши наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі правової допомоги (а.с. 160), колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у вказаному акті зазначено окремо такі види робіт, як надсилання документів, що додаються до позовної заяви іншому учаснику,   подання позовної заяви до суду. Оскільки надання зазначених послуг не потребує спеціальних знань в галузі права та вони носять технічний характер, а тому не є послугами з надання правничої допомоги з огляду на положення   ст. 123 ГПК України. Заявник не довів необхідність надання таких послуг саме адвокатом.
Окрім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що спір у даній справі не є юридично складним, оскільки стосується стягнення 3% річних та інфляційних підставі ст.625 ЦК України та не містить велику кількість документів, необхідних для вивчення.
З огляду на складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що розмір заявлених ТОВ «Ніра» витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 12000,00 грн, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і неспіврозмірні з виконаною роботою у суді. 
Таким чином, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат та аргументи клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин справи, керуючись статтями   126, 129 ГПК України, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру таких витрат із первинно заявлених позивачем до стягнення з відповідача 12000 грн до суми 8000,00 грн.
Враховуючи, що судом першої інстанції правомірно було зменшено заявлену позивачем суму на відшкодування витрат за надану правову допомогу з заявлених 12000 грн до 8000 грн, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання відповідача на те, що розмір стягненої суми витрат на правову допомогу є завищеними та неспівмірними зі складністю справи.
Відтак, під час перегляду оскаржуваного додаткового рішення судом апеляційної інстанції, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження, а тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування додаткового рішення у даній справі. 
Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд
                             
ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Волинської області від 05.10.2022 та додаткове рішення від 01.11.2022 у справі №903/462/22 залишити без змін, апеляційні скарги фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "01" лютого 2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Мельник О.В. 

Суддя                                                                                              Грязнов В.В.  

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.