ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" березня 2023 р.           Справа№ Б8/142-12 (911/3449/21)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Отрюха Б.В.
суддів:            Полякова Б.М. 
          Грека  Б.М. 

Секретар судового засідання: Гудько А.В.

За участю представників учасників справи:
від АТ «Укрексімбанк»: Головіна О.І. - за довіреністю № ДП 24701/22-0216 від 27.06.2022;
ліквідатор ТОВ «Вік-Р.С.Ф.»: Віскунов О.В. - за посвідченням № 115 від 07.02.2013.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі № Б8/142-12(911/3449/21) (суддя Лопатін А.В., повний текст рішення складено та підписано - 16.12.2022)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича
до ОСОБА_1 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»
про стягнення збитків у розмірі 111 716,52 грн

в межах провадження в справі про банкрутство ТОВ «Вік-Р.С.Ф.»

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви та її обгрунтування
22.11.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова О.В. звернулось до Господарського суду Київської області із заявою до ОСОБА_1 про стягнення завданих збитків у розмірі 111 716,52 грн.
На обгрунтування вищевказаної заяви позивач зазначає, що відповідачем не виконано вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 26.06.2019 у справі №  Б8/142-12 та виданий на її виконання наказ, майно не передано, а відтак, позивачу завдано збитки на суму вартості зруйнованого, не поверненого майна, а саме у розмірі 111  716,52 грн.
Таким чином, посилаючись на положення ст.ст. 22, 623, 1166, Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, позивач просить суд стягнути з відповідача 111 716,52 грн завданих збитків.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі №   Б8/142-12 (911/3449/21) (суддя Лопатін А.В., повний текст рішення складено та підписано - 16.12.2022) у задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення прийнято з посиланням на приписи ст.ст. 20, 224, 225 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), ст.ст. 15, 16, 20, 22, 82, 83, 177, 181, 321, 623, 1166, 1212, 1213 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та мотивоване тим, що відсутність доказів визначення вартості спірного майна, яке було витребувано ухвалою Господарського суду Київської області від 26.06.2019 у справі № Б8/142-12 у відповідача на користь позивача, саме станом на момент розгляду судом справи, як того вимагають положення ст. 1213 ЦК України про повернення майна (26.06.2019), унеможливлюють застосування наведених положень цивільного законодавства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі № Б8/142-12 (911/3449/21) скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» завдані збитки у розмірі 689 370,00 грн в рахунок відшкодування вартості майна, що незаконно вибуло з володіння позивача на підставі недійсного правочину.
Скаржник зазначає, що відповідачем ухвала Господарського суду Київської області від 26.06.2019 у справі № Б8/142-12 та судовий наказ від 21.10.2020 не виконано та майно, що підлягало поверненню у власність позивачу не передано.
На обґрунтування суми заявлених до стягнення збитків скаржник посилається на вартість майна, яка зазначена в інвентаризаційних документах позивача, а отже, відповідно до останніх інвентаризаційних актів майна, складених у 2015 році, балансова вартість майна, що не повернуто відповідачем згідно ухвали Господарського суду Київської області від 26.06.2019 у справі №  Б8/142-12 складає 111 716,52 грн.
Крім того, скаржник вказує на те, що відповідно до висновків суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Апрайсел ЮА» ринкова вартість майна на момент розгляду судом справи (станом на 20.07.2022) складає 689  370,00  грн без ПДВ.
Також, не погоджуючись з рішенням Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі № Б8/142-12 (911/3449/21), Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити; стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» завдані збитки у розмірі 689 370,00 грн.
Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» в своїй апеляційній скарзі зазначає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права власності у випадку, коли встановлено факт знищення, пошкодження або відсутності майна, яке підлягає витребуванню на користь власника, є стягнення його вартості.
До того ж, на думку скаржника, у діях ОСОБА_1 наявні усі необхідні умови цивільно-правової відповідальності, а тому, завдані банкруту збитки підлягають відшкодуванню у повному обсязі.
Також, на переконання скаржника, з огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та позбавлення позивача права на збільшення розміру позовних вимог в суді першої інстанції, заявлені вимоги про стягнення збитків мають бути задоволені в розмірі 689  370,00  грн.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи
Учасники справи відзиву на апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» не надали, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) не перешкоджає перегляду судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Грек Б.М., Поляков Б.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2022 у справі №  Б8/142-12 (911/3449/21) витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №  Б8/142-12 (911/3449/21) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення збитків у розмірі 111 716,52 грн. Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича на рішення Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі №  Б8/142-12 (911/3449/21) до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №  Б8/142-12 (911/3449/21).
05.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № Б8/142-12 (911/3449/21).
У відповідності до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу)(складу суду) від 16.01.2023 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Грек Б.М., Поляков Б.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 у справі № Б8/142-12 (911/3449/21), зокрема, задоволено клопотання Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі № Б8/142-12 (911/3449/21); відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі № Б8/142-12 (911/3449/21); об`єднано апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі № Б8/142-12 (911/3449/21) в одне апеляційне провадження; розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі № Б8/142-12 (911/3449/21) призначено на 15.02.2023.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2023 у справі № Б8/142-12 (911/3449/21) відкладено розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі №  Б8/142-12 (911/3449/21) на 15.03.2023.

Явка представників сторін
15.03.2023 у судове засідання з`явилися представник Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.».
Інші учасники справи у судове засідання 15.03.2023 не з`явились; про час, місце та дату судового засідання повідомлялися завчасно та належним чином; про причини нез`явлення суд не повідомили.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Нормами ст. 120 ГПК України передбачено можливість повідомлення сторін про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії шляхом направлення повідомлень на адресу електронної пошти та з використанням засобів мобільного зв`язку.
Слід зазначити, що копія ухвали Північного апеляційного господарського суду 15.02.2022 у справі № Б8/142-12 (911/3449/21) була надіслана судом апеляційної інстанції на електрону адресу учасників справи, що підтверджується роздруківкою електронного листування.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції виходить з того, якщо учасник справи надав суду електронну адресу, зазначивши її у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник справи бажає/не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
З огляду на зазначене, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
При цьому колегія суддів робить акцент на тому, що відповідно до приписів частин 6 та 7 статті 6 ГПК України: «Адвокати, реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку».
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Розумність строків розгляду справи повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформованих у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2008 «Якименко проти України»; рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2006 «Мороз та інші проти України» та інші).
Таким чином, враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про час, місце та дату судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за участю представника Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.».

Позиції учасників справи
15.03.2023 у судовому засіданні представник Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» підтримали вимоги апеляційних скарг з підстав викладених у них та просили їх задовольнити; рішення Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі №  Б8/142-12 (911/3449/21) скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вбачається з матеріалів справи, 27.05.2016 Товарною Біржею «Укрспецресурс» проведено аукціон (статус другий повторний) з продажу майна банкрута ТОВ «Вік-Р.С.Ф.» на якому реалізовано майно банкрута у вигляді цілісного майнового комплексу за ціною 4 546 795,00 грн. За результатами проведеного 27.05.2016 аукціону переможцем торгів визнано ТОВ «Фортуна-Інвест-Буд».
27.05.2016 між ТОВ «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Салатюка Д.В. та переможцем аукціонних торгів ТОВ «Фортуна-Інвест-Буд» було укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: Київська область, м. Миронівка, вул. Соборності (колишня назва вулиці - Леніна), будинок 130, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Малим О.С., за номером 679 (надалі - «договір купівлі-продажу»).
До складу цілісного майнового комплексу входять:
а) нежитлові будівлі загальною площею 49 733 кв.м., розташовані за адресою: Київська область, Миронівський район, місто Миронівка, вулиця Соборності (колишня назва вулиці - Леніна), будинок № 130 (сто тридцять), на земельних ділянках з кадастровими номерами: 3222910100:01:311:0023, 3222910100:01:311:0024, 3222986700:03:208:0004, 3222910100:01:324:0001, 3222910100:01:326:0006, 3222910100:01:326:0007, а саме: зазначене під літерою А-2 - нежитлова будівля; Б-2 - ТЕЦ котельна; В-2 - контора; Г - жом осушка; Д - вертикальні відстійники; Е - компресорна; Є - жомова вагова; Ж - цукровий склад; 3 - склад мішкотари; И - будівля електропункту; І - убиральня; ї - убиральня; К - адмінкорпус бурякопункт; Л - лабораторія сировини; М - склад запасного обладнання; Н - насосна станція промводзабезпечення; О - насосна станція техгосводопровода; П - киснева станція; Р - трансформаторна; С - насосні перекачки меляси; Т - будівля промводозабезпечення; У - авто гараж цеха механізованого; Ф - гараж для тракторів; X - шамотодробілка; Ц - будівля насосної подачі; Ч - сховище жому; Ш - пилорама; Щ - гараж для легкових автомобілів; Ю - матеріальні склади; Я - склад електрозапчастин; 1, А - склад (незавершене будівництво); 1, Б - прохідна; 1, В убиральня; 1, Г - ГРП; 1, Д - вагова; 1, Е - прохідна; 1, Є - убиральня; 1, Ж - навіс для дров; 1, З вагова з/д колії; 1, И - вагова; 1,1- убиральня; 1, ї - будівля завсклада; 1, К - склад ПММ; 1, Л - операторська ПММ; 1, М - насосна; 1, Н - градирня; 1,0- слюсарна майстерня; 1, П - теплиці 2шт.; 1, Р - склад цементу; 1, С - пожарне ДЕПО; 1, Т - будівля ДЕПО диспетчера; 1, У - будівля РБВ; 1, Ф - будівля бетонно розчинний вузол; 1, X - склад хімреактивів; 1, Ц - будівля кладова механіка; 1,4- мийка; 1, Ш - сауна; 1, Щ - вагова; 1,  Ю - вагова; 1, Я - браковочна; 2, А - склад будматеріалів;
б) споруди (не внесені до витягу), основні засоби (інвентар, прилади та інструменти), техніка, транспортні засоби, запасні частини, машини та обладнання, детальний перелік яких зазначено в договорі купівлі-продажу. Цілісний майновий комплекс згідно цього ж переліку був переданий продавцем та прийнятий покупцем, згідно акту приймання-передачі від 27.05.2017.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.03.2017 у справі №  Б8/142-12 (911/3449/21) заяву АТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 16.06.2016 про визнання недійсними результатів проведеного Товарною біржею «Укрспецресурс» аукціону з продажу майна ТОВ «ВІК-Р.С.Ф.» від 27.05.2016 задоволено; визнано недійсними результати проведеного Товарною біржею «Укрспецресурс» аукціону від 27.05.2016 з продажу майна ТОВ «ВІК-Р.С.Ф.», враховуючи те, що продаж майна ТОВ «ВІК-Р.С.Ф.» було здійснено з порушенням вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що полягають в неузгоджених з приписами Закону діях, як замовника, так і організатора аукціону в сукупності.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 у справі № Б8/142-12 апеляційну скаргу ТОВ «Фортуна-Інвест-Буд» на ухвалу Господарського суду Київської області від 06.03.2017 у справі №Б8/142-12 залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Київської області від 06.03.2017 у справі № Б8/142-12 залишено без змін.
До того ж, ухвалою Господарського суду Київської області від 08.11.2017 у справі № Б8/142-12 визнано недійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: Київська область, м. Миронівка, вул. Соборності (колишня назва вулиці - Леніна), будинок 130, укладений 27.05.2016 між ТОВ «ВІК-Р.С.Ф.» та ТОВ «Фортуна-Інвест-Буд», посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Малим О.С., за № 679, яким було оформлено результати вищенаведеного аукціону з продажу майна ТОВ «ВІК-Р.С.Ф.» від 27.05.2016.
Під час розгляду справи за первісною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІК-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Віскунова Олександра Віталійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фортуна-Інвест-Буд», ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Агро», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом: Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про застосування наслідків недійсного правочину та витребування майна; за зустрічними позовними заявами ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Агро», ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІК-Р.С.Ф.», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фортуна-Інвест-Буд» про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності, судом першої інстанції встановлено та перевірено судом апеляційної інтанції, що ТОВ «Фортуна-Інвест-Буд» здійснило подальший продаж частини об`єктів нерухомості новим покупцям в тому числі ОСОБА_1 (ухвала Господарського суду Київської області від 26.06.2019, залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 у справі № Б8/142-12).
Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.06.2019, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 у справі № Б8/142-12, крім іншого, витребувано від ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІК-Р.С.Ф.» 96/1000 часток нерухомого майна - нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: склад мішкотари площею 1209,5 кв.м, позначена літерою «З-1» (зареєстрований в Державному реєстрі, як будівля, склад мішкотари, під літ. «З», реєстраційний номер 1170434632229).
Як зазначає позивач, під час виконання в примусовому порядку наведеної ухвали суду в зазначеній частині було встановлено, що вказані в наказі Господарського суду Київської області від 21.10.2020 у справі №  Б8/142-12 об`єкти нерухомого майна за адресою: Київська область, м.  Миронівка, вул.  Соборності, 130 повністю зруйновані (майно відсутнє) (належним чином завірену копію акту приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського О.А. від 05.11.2021 додано до матеріалів).
Враховуючи неможливість виконання наказу Господарського суду Київської області від 21.10.2020 у справі № Б8/142-12, постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського  О.А. від 11.11.2021 № 63770608 вказаний наказ повернено стягувачу на підставі ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, позивач вказує на те, що відповідачем ухвалу Господарського суду Київської області від 26.06.2019 у справі № Б8/142-12 та виданий на її виконання наказ не виконано, майно не передано, а відтак, завдано позивачу збитки на суму вартості зруйнованого, не поверненого майна, а саме: 111 716,52 грн, визначену згідно останніх інвентаризаційних актів майна ТОВ «ВІК-Р.С.Ф.», складених в 2015 році та просить суд стягнути з відповідача на його користь 111 716,52 грн завданих збитків.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.», обговоривши доводи апеляційних скарг, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Положеннями статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
Приписами ст. 1 Першого протоколу до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
В силу ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
За змістом ч. 2 ст. 20 ГК України права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.
Нормами ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч.  2 ст. 224 ГК України).
Згідно з ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ст. 1166 ЦК України).
Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з, зокрема втратою або пошкодженням його майна.
Для застосування такої відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, що включає: протиправну поведінку (дію чи бездіяльність особи); шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вину правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає, оскільки поведінка боржника не може бути кваліфікована як правопорушення.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Під шкодою слід розуміти, зокрема, зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Причинний зв`язок, як елемент складу цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода- наслідком. Також деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.
Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі №  904/1448/20 (провадження № 12-29гс21).
До того ж, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. Позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків та їх розмір. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення зобов`язань.
Водночас, як вже зазначалось, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється поза межами конкретного випадку, і, відповідно, поза межами юридично значимого зв`язку.
Відтак, протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Крім того, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 12.03.2019 № 920/715/17 (провадження №  12-199гс18) збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.
За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 2, 3 ст. 74 ГПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач не виконав ухвалу Господарського суду Київської області від 26.06.2019 у справі № Б8/142-12 та виданий на її виконання наказ, майно на користь позивача не передав. При цьому, таке майно є повністю зруйноване (відсутнє), що унеможливлює виконання вказаного судового рішення. Таким чином, порушено право власності позивача на таке майно та завдано йому відповідних збитків.
Слід зазначити, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.06.2019, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 у справі №Б8/142-12, якою, крім іншого, витребувано від ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІК-Р.С.Ф.» 96/1000 часток нерухомого майна - нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: склад мішкотари площею 1209,5 кв.м, позначена літерою «З-1» (зареєстрований в Державному реєстрі, як будівля, склад мішкотари, під літ. «З», реєстраційний номер 1170434632229, є такою, що набрала законної сили.
Разом з тим, матеріали даної справи не містять документів, на підставі яких можна б було встановити дату зруйнування майна (втрати майна), яке господарський суд наведеною ухвалою витребував у відповідача на користь позивача, а саме, чи таке майно було зруйновано (втрачене) до постановлення вказаної ухвали (та набрання нею законної сили), тобто до того, як підстава, на якій було набуто відповідачем спірне майно відпала, чи - після постановлення вказаної ухвали (та набрання нею законної сили), що могло б свідчити про наявність в такому випадку протиправної поведінки відповідача, що призвела до понесення позивачем збитків, наявність саме вини відповідача, оскільки лише в такому разі останній мав би усвідомлювати, що вчиняє незаконні дії щодо майна, які призведуть до невиконання судового рішення про його витребування з чужого незаконного володіння.
Відтак, позивачем не доведено наявність, в даному випадку, підстав для застосування такої відповідальності як стягнення з відповідача на користь позивача збитків, а саме, наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, що включає: протиправну поведінку (дію чи бездіяльність особи); шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вину правопорушника.
Щодо застосування у даному випадку приписів ст. 1213 ЦК України, слід зазначити таке.
Згідно з ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Приписи цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
У відповідності до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. 
При цьому, поверненню підлягає саме та індивідуально визначена річ, яку набув або зберіг набувач, або така ж кількість родових речей тієї ж якості. Разом з цим якщо повернути безпідставно набуте майно в натурі неможливо (внаслідок його знищення, загублення або передачі його набувачем третій особі тощо), набувач зобов`язаний відшкодувати іншій стороні договору (потерпілому) вартість такого майна. Тобто, відшкодування вартості безпідставно набутого майна відбувається в тих випадках, коли майно зазнало суттєвих змін чи воно є повністю/частково знищеним, що унеможливлює його повернення потерпілому в тому вигляді, в якому воно існувало на момент укладення недійсного договору.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2018 та від 14.05.2020 у справі №916/1952/17.
В силу ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
За змістом ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалось, згодом відпала.
Також, суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі, а й відшкодувати його вартість (ст.  1213 ЦК України) у разі неможливості такого повернення.
Приписами глав 82 і 83 ЦК України передбачено, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2020 у справі №910/9665/17.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Також, судом враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в постанові від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладений в постанові від 22.07.2021 у справі №910/18389/20, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його, новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Крім того, суд враховує, що у господарському процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в господарському процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При вирішенні спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Відтак, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Отже, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (аналогічний висновок щодо обов`язку суду з надання правової кваліфікації відносин сторін викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі N 662/397/15-ц).
При цьому, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц.
Отже, як вже зазначалось, ст. 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
З матеріалів справи вбачається, що 18.02.2022 позивачем з суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «АПРАЙСЕЛ ЮА» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №188/20 від 17.03.2020) було укладено договір про проведення незалежної оцінки №0-01-18/02/22, предметом якого є визначення ринкової вартості майна для визначення розміру позовних вимог у справі.
Так, у відповідності до висновку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «АПРАЙСЕЛ ЮА» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №188/20 від 17.03.2020) про вартість майна, що підлягало витребуванню від відповідача та поверненню у власність позивача згідно ухвали Господарського суду Київської області від 26.06.2019 у справі №Б8/142-12, ринкова вартість майна на момент розгляду судом справи (станом на 20.07.2022) складає 689  370,00  грн без ПДВ (копію висновку додано до пояснень від 17.10.2022 №17/13-22.3 та прийнято, врахувавши надані позивачем пояснення та відсутність заперечень, судом до уваги, як доказ у справі, поданий з пропущенням строку на подання доказів з поважних на те причин).
Однак, необхідно зазначити, що позов про витребування майна з чужого незаконного володіння в тому числі ОСОБА_1 на користь позивача розглянуто 26.06.2019, за результатами розгляду постановлено ухвалу, що набрала законної сили.
При цьому, в даному ж випадку, предметом позову є стягнення збитків з відповідача на користь позивача, а не повернення майна.
Таким чином, відсутність доказів визначення вартості спірного майна, яке було витребувано ухвалою Господарського суду Київської області від 26.06.2019 у справі № Б8/142-12 у відповідача на користь позивача, саме станом на момент розгляду судом справи, як того вимагають положення статті 1213 ЦК України про повернення майна (26.06.2019), унеможливлюють застосування наведених положень цивільного законодавства.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
При цьому, твердження апеляційних скарг не спростовують висновків, викладених в рішенні Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі № Б8/142-12(911/3449/21) та у даному випадку скаржниками не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
З приводу висвітлення всіх доводів апеляційних скарг колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
За таких обставин решту аргументів скаржників, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В силу ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржниками зроблено не було.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, вважає апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі №  Б8/142-12(911/3449/21) підлягає залишенню без змін.

Розподіл судових витрат
Судовий збір за подачу апеляційних скарг, у відповідності до ст. 129 ГПК України, судом покладається на скаржників.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вік-Р.С.Ф.» в особі ліквідатора Віскунова Олександра Віталійовича та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 19.10.2022 у справі № Б8/142-12(911/3449/21) залишити без змін.
3. Справу № Б8/142-12(911/3449/21) повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано - 27.03.2023.

Головуючий суддя                                                            Б.В. Отрюх 

Судді                                                                                Б.М. Поляков

                                                                                Б.М. Грек