ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 березня 2023 року           справа №200/3723/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 р. у справі № 200/3723/22 (головуючий І інстанції  Кравченко Т.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати,- 

                                                              У С Т А Н О В И В: 

23 червня 2022 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звнрнувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі – відповідач, Управління ВД ФСС України в області), в якому позивач просив: зобов`язати Управління ВД ФСС України в області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати страхових виплат за період з 01 червня 2014 року по 31 грудня 2021 року відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що він є отримувачем страхових виплат як особа, яка має стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням; має статус внутрішньо переміщеної особи.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у справі № 200/5656/21, яке набрало законної сили 23 листопада 2021 року, визнана протиправною бездіяльність Управління ВД ФСС України в Донецькій області щодо припинення нарахування та виплати заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період починаючи з 01 червня 2014 року; зобов`язано Управління ВД ФСС України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період починаючи 01 червня 2014 року.
Рішення суду виконано в грудні 2021 року.
Позивач доводив, що у зв`язку з порушенням строків виплати щомісячних страхових виплат за вказаний період він має право на отримання компенсації втрати частини доходу відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі – Закон № 2050) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, (далі – Порядок № 159), а тому звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 р. у справі № 200/3723/22 позов задоволено, внаслідок чого зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків виплати щомісячних страхових виплат за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. 
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року № 200/5656/21, яке набрало законної сили 23 листопада 2021 року, Управління ВД ФСС України в Донецькій області виконало 24 грудня 2021 року.
При цьому Управління ВД ФСС України в Донецькій області не нараховувало і не виплачувало позивачеві компенсацію втрати частини доходів на нараховані та виплачені щомісячні страхові виплати за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року.
Відповідач покликався на ст. 2 Закону № 2050 та п. 3 Порядку № 159 і зазначав, що для виплати компенсації втрати частини доходу правове значення має: - чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід за судовим рішенням; - чи є виплаченим/невиплаченим цей платіж (якщо платіж є виплаченим, то дата його проведення).
Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
За висновком відповідача, право на компенсацію втрати частини доходів пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Відповідач наголошував, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої ст. 2 Закону № 2050, є порушення встановлених строків виплати саме нарахованих доходів. А, виходячи зі змісту ст. 2 Закону № 2050, сума перерахованих та сплачених на виконання судового рішення у справі № 200/5656/21 щомісячних страхових виплат не підпадає під визначення доходів, передбачених цією нормою, за порушення строків виплати яких сплачується компенсація.
Щомісячні страхові виплати не були нараховані в період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року і тому не вважалися заборгованістю.
Відповідач вказував на те, що умовою для виплати громадянину компенсації, встановленої Законом № 2050 та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
За наявності умов, визначених Законом № 2050, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14.
Тобто, коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, (оскільки визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів).
Згідно з електронною справою про страхові виплати потерпілого на виробництві ОСОБА_1 , 09 грудня 2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року по справі № 200/5656/21, яке набрало законної сили 23 листопада 2021 року, нараховані щомісячні страхові виплати за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року на загальну суму 118 317,17 грн. Щомісячні страхові виплати за цей період виплачені позивачу 24 грудня 2021 року.
Відмова Управління ВД ФСС України в Донецькій області нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів є правомірною, оскільки донарахована сума щомісячних страхових виплат за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року на підставі рішення суду виплачена своєчасно та в повному обсязі.
Оскільки рішення суду виконане своєчасно, Управління ВД ФСС України в Донецькій області вважає, що у спірних правовідносинах не має підстав для застосування положень Закону № 2050.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2023 року  допущено заміну відповідача у справі - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області правонаступником Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.   
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.   
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що  позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .
Постійне місце проживання позивача було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить штамп про реєстрацію місця проживання, проставлений в паспорті.
У зв`язку з проведенням бойових дій та тимчасовою окупацією його населеного пункту позивач був вимушений переміститися на підконтрольну органам державної влади України територію та набув статус внутрішньо переміщеної особи, про що свідчить довідка від 25 листопада 2014 року № 9140.
Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 14 серпня 2003 року серії 2-18 АВ № 091800 ОСОБА_1 встановлена стійка втрата професійної працездатності 20% внаслідок професійного захворювання.
Відповідач – Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (ідентифікаційний код: 41325231) зареєстроване як юридична особа 10 травня 2017 року, про що свідчать відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
В структуру Управління ВД ФСС України в Донецькій області входить Маріупольське міське відділення Управління ВД ФСС України в Донецькій області без статусу юридичної особи.
Спірні правовідносини виникли з приводу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати щомісячних страхових виплат.
Суд встановив, що в провадженні Донецького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа № 200/5656/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління ВД ФСС України в Донецькій області про зобов`язання відновити нарахування та виплатити заборгованість по щомісячним страховим виплатам.
12 липня 2021 року Донецький окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 200/5656/21, яким позов ОСОБА_1 задовольнив повністю, а саме: -          визнав протиправною бездіяльність Управління ВД ФСС України в Донецькій області щодо припинення нарахування та виплати заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період починаючи з 01 червня 2014 року ОСОБА_1 ; - зобов`язав Управління ВД ФСС України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період починаючи з 01 червня 2014 року.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року і набрало законної сили.
09 грудня 2021 року Маріупольське міське відділення Управління ВД ФСС України в Донецькій області прийняло постанову № 0533/23501/23501/26, якою ОСОБА_1 призначені щомісячні страхові виплати за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року.
Згідно довідки про доходи, яка видана Маріупольським міським відділенням Управління ВД ФСС України в Донецькій області, за період з червня 2014 року по липень 2021 року ОСОБА_1 нараховані та фактично виплачені щомісячні страхові виплати в загальній сумі 118 317,17 грн.
Суд встановив, що Маріупольське міське відділення Управління ВД ФСС України в Донецькій області виплатило ОСОБА_1 щомісячні страхові виплати за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року в сумі 118 317,17 грн, про що свідчить платіжне доручення від 24 грудня 2021 року № 592 з призначенням платежу: «Щомісячні страхові виплати в разі втрати працездатності, список 231 від 24 грудня 2021 року в сумі 118 317,17 грн згідно з рішенням суду від 23 листопада 2021 року по справі № 200/5656/21, КЕКВ 2731.1».
Оплата проведене органами Казначейства 28 грудня 2021 року.
09 червня 2022 року представник позивача звернувся до Управління ВД ФСС України в Донецькій області з запитом щодо виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
У відповідь на адвокатський запит представника позивача листом від 14 червня 2022 року № 01-04/15-911 Управління ВД ФСС України в Донецькій області повідомило, що щомісячні страхові виплати призначені ОСОБА_1 в грудні 2021 року та виплачені в цьому ж місяці, а тому підстави для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відсутні.
Докази нарахування і виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів внаслідок порушення строків виплати щомісячних страхових виплат за період з 01 вересня 2014 року по 31 липня 2021 року відповідно до Закону № 2050 і Порядку № 159 відповідачем не надані.
Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що, крім іншого, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Суханов та Ільченко проти України», №№ 68385/10, 71378/10, §§ 52, 30-31, 53, рішення від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою».
Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.
У справі «Щокін проти України», №№ 23759/03, 37943/06, § 50, рішення від 14 жовтня 2010 року, Європейський суд з прав людини вказав, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
21 травня 2015 року Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме: до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.
Водночас від зобов`язань, визначених ст. ст. 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Україна не відступала.
Згідно з п. 23 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої), яка вчинена 03 травня 1996 року та ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», сторони визнають метою своєї політики, яку вони запроваджуватимуть усіма відповідними засобами як національного, так i міжнародного характеру, досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися такі права та принципи, зокрема, як право кожної особи похилого віку на соціальний захист.
У передмові до Керівних принципів з питання переміщення осіб всередині країни Організації Об`єднаних Націй (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2), яка визначає сферу охоплення та мету принципів, визначено, що для цілей цих Принципів внутрішньо переміщеними особами вважаються особи або групи осіб, яких змусили покинути свої будинки або звичні місця проживання, зокрема в результаті або щоб уникнути негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини, надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, і які не перетинали міжнародно визнаних державних кордонів.
Згідно зі ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі – Закон № 1706) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Ст. 7 Закону № 1706 установлено, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи за національним правом, яке міститься у ст. 1 Закону № 1706, має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на це визначення, внутрішньо переміщена особа – це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.
Разом з цим реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб: доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.
Суд зауважує, що прийняття Закону № 1706 спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, а не на звуження їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування визначає Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон № 1105).
Гарантування державою реалізації застрахованими особами своїх прав є одним із принципів соціального страхування, що визначено п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 1105.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону № 1105 страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону № 1105 страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду – з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.
Відповідно до ч. 5 ст. 47 Закону № 1105 страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком.
Підстави припинення страхових виплат визначені ст. 46 Закону № 1105.
Так, згідно з ч. 1 ст. 46 Закону № 1105 страхові виплати припиняються:
1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;
3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;
4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;
5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;
6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно з п. 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Суд встановив, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року по справі № 200/5656/21, яке набрало законної сили 23 листопада 2021 року: - визнав протиправною бездіяльність Управління ВД ФСС України в Донецькій області щодо припинення нарахування та виплати заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період починаючи з 01 червня 2014 року ОСОБА_1 ; - зобов`язав Управління ВД ФСС України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період починаючи з 01 червня 2014 року.
Маріупольське міське відділення Управління ВД ФСС України в Донецькій області нарахувало позивачу щомісячні страхові виплати за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року згідно з постановою від 09 грудня 2021 року № 0533/23501/23501/26.
Фактично щомісячні страхові виплати за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року виплачені ОСОБА_1 28 грудня 2021 року, про що свідчить платіжне доручення від 24 грудня 2021 року № 592 з відміткою Казначейства про оплату.
При цьому докази компенсації ОСОБА_1 втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати щомісячних страхових виплат за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року суду не надані.
Натомість Управління ВД ФСС України в Донецькій області відмовило позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків щомісячних страхових виплат за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року, про що свідчить лист відповідача від 14 червня 2022 року № 01-04/15-911.
Ч. 7 ст. 47 Закону № 1105 установлено, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому ст. 34 Закону України «Про оплату праці».
В свою чергу ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
З 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі – Закон № 2050).
Відповідно до ст. 1 Закону № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2050 компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Ч. 2 ст. 2 Закону № 2050 визначено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі соціальні виплати.
Відповідно до ст. 3 Закону № 2050 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно з ст. 4 Закону № 2050 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Ст. 5 Закону № 2050 установлено, що своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає.
Відповідно до ст. 6 Закону № 2050 компенсацію виплачують за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів.
Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі – Порядок № 159).
Згідно з п. 1 Порядку № 159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до п. 2 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
П. 3 Порядку № 159 визначено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, соціальні виплати.
За правилами, наведеними у п. 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
Відповідно до п. 5 Порядку № 159 сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Згідно з п. 7 Порядку № 159 компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, в тому числі за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів.
Аналіз положень Закону № 2050 та Порядку № 159 зумовлює такі висновки:
-          основною умовою для виплати компенсації, що передбачена ст. 2 Закону № 2050 та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення;
-          компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер;
-          кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги;
-          право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені;
-          компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач набуває в момент отримання доходу;
-          наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати;
-          використане у ст. 3 Закону № 2050 та п. 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення;
-          захист такого порушеного права полягає у зобов`язанні відповідача вчинити кореспондуючі цьому праву дії. Розрахунок же суми покладається на відповідача.
Застосувавши до спірних правовідносин норми Закону № 2050 і Порядку № 159, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсації втрати доходу у зв`язку з порушенням строків виплати щомісячних страхових виплат за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року.
Несвоєчасне нарахування та виплата щомісячної страхової виплати є наслідком протиправної бездіяльності Управління ВД ФСС України в Донецькій області, що встановлено рішенням суду у справі № 200/5656/21, яке набрало законної сили. Тобто страхові виплати несвоєчасно нараховані і виплачені позивачу з вини відповідача.
Право на отримання компенсації виникло у ОСОБА_1 з отриманням доходу - щомісячних страхових виплат за спірний період, тобто з 28 грудня 2021 року.
Закон № 2050 та Порядок № 159 не пов`язують проведення такої компенсації з обов`язком особи звернутися з заявою про її виплату.
Таким чином, під час виплати ОСОБА_1 заборгованості зі сплати щомісячних страхових виплат за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року, яка мала місце у грудні 2021 року, Управління ВД ФСС України в Донецькій області зобов`язано було нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, однак цього не зробило.
Порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання Управління ВД ФСС України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати щомісячних страхових виплат за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року відповідно до Закону № 2050 та Порядку № 159.
Суд відхиляє заперечення відповідача, які зводяться до того, що відмова Управління ВД ФСС України в Донецькій області нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів є правомірною, оскільки донарахована сума щомісячних страхових виплат за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року на підставі рішення суду виплачена своєчасно та в повному обсязі.
Суд наголошує, що несвоєчасне нарахування ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат є наслідком протиправної бездіяльності Управління ВД ФСС України в Донецькій області.
Щомісячні страхові виплати за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2021 року виплачені позивачеві лише в грудні 2021 року, тобто з порушенням строків, визначених ст. 47 Закону № 1105. Це порушення мало триваючий характер і було наслідком протиправної бездіяльності Управління ВД ФСС України в Донецькій області.
При цьому суд акцентує увагу відповідача на тому, що в контексті спірних правовідносин йдеться про порушення строків виплати позивачу доходу – щомісячної страхової виплати, а не порушення строків виконання рішення суду.
Компенсація, передбачена Законом № 2050 і Порядком № 159, виплачується в разі порушення строків виплати доходу, а не в разі порушення строків виконання рішення суду, як помилково вважає відповідач.
В цьому контексті до спірних правовідносин суд застосовує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 08 червня 2022 року по справі № 200/5213/20-а, від 31 серпня 2021 року по справі № 264/6796/19-а.
Зокрема, в постанові від 08 червня 2022 року по справі № 200/5213/20-а Верховний Суд зазначив:
«[…]
18. Наведене свідчить, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.
19. Також, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
20. Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
21. Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 (справа №336/4675/17), від 21.06.2018 (№523/1124/17) та від 03.07.2018 (справа № 521/940/17).
22. У цій справі суди встановили, що нарахування та виплата позивачу страхових виплат відбулись у зв`язку із прийняттям відповідачем розпорядчих рішень на виконання судових рішень за період з 2014 по 2019 роки (сторонами не заперечувалось).
23. Несвоєчасне нарахування коштів відбулось з вини органу, що призначає і виплачує страхові виплати.
24. Безпідставним є висновок судів про той факт, що в цій справі відсутні докази, які б доводили, що пенсія виплачена відповідачем із порушенням строків, оскільки, як встановлено судами та не заперечувалось сторонами, виплата коштів позивачу здійснена відповідачем за період з 2014 року та зумовлена порушенням строків сплати відповідачем страхових виплат, що носило триваючий характер. Тобто, належні позивачу з 2014 року кошти виплачені останньому лише в 2019 році. Компенсація, передбачена зазначеним Законом, виплачується у разі порушення строків виплати доходу, а не порушення строків виконання рішення суду, як помилково зазначають суди попередніх інстанцій.
25. У аналогічний спосіб спір вирішено у постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 264/6796/16.
26. За таких обставин, зважаючи на практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, колегія суддів не погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.
[…]».
Щодо посилання Управління ВД ФСС України в Донецькій області на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 21 травня 2014 року по справі № 6-43цс14, суд зауважує таке.
В постанові від 21 травня 2014 року по справі № 6-43цс14 Верховний Суд України зазначив:
«[…]
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 звільнено з роботи в ПАТ «Комерційний банк «Надра».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2012 року визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 та змінено підстави її звільнення за статтею 38 КЗпП України на підстави, передбачені частиною третьою статті 38 КЗпП України; зобов`язано ПАТ «Комерційний банк «Надра» внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1; стягнуто з ПАТ «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_1 2 635 грн невиплаченої компенсації за роботу у вихідні дні, 14 081 грн 85 коп. вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку та 178 370 грн 01 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13 лютого 2009 року до дня постановлення рішення суду.
Зазначені грошові кошти ПАТ «Комерційний банк «Надра» виплатило ОСОБА_1 4 лютого 2013 року під час примусового виконання вказаного судового рішення.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що при примусовому виконанні судового рішення фактично була проведена індексація стягнутої на користь позивачки належної їй заробітної плати, і дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до вимог статті 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний сплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день виконання судового рішення про стягнення належних при звільненні відповідних грошових сум, і вважав, що на підставі судового рішення не виникають зобов`язальні правовідносини, тому відсутні правові підстави для стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми у порядку статті 625 ЦК України.
З таким висновком апеляційного суду погодився й суд касаційної інстанції.
Разом із тим в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2014 року, яка надана ОСОБА_1 як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в подібних правовідносинах, міститься висновок про те, що присуджена за рішенням суду сума заробітної плати підлягає індексації відповідно до вимог Закону України «Про оплату праці», а грошові суми, які не підлягають індексації за нормами трудового законодавства (вихідна допомога, суми середнього заробітку), підлягають індексації за нормами статті 625 ЦК України.
Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: частини другої статті 625 ЦК України та статті 34 Закону України «Про оплату праці».
Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції вказаних норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить із такого.
[…]
За таких обставин суди дійшли правильного висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства, та обґрунтовано вважали, що з рішення суду про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку зобов`язальні правовідносини не виникають, тому передбачені пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави для перегляду судового рішення в цій частині відсутні.
Разом із тим статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.
Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.
Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.
За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення.
[…]
У справі, яка переглядається, установивши, що присуджена за рішенням суду сума заробітної плати за роботу у вихідні дні виплачена позивачці із затримкою, суд, вирішуючи спір у частині компенсації заробітної плати, зазначені положення матеріального закону не врахував і дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.
[…]».
Тобто висновки, викладені в постанові від 21 травня 2014 року по справі № 6-43цс14, є наслідком застосування Верховним Судом України норм Закону № 2050 за інших фактичних обставин, ніж ті, які мають місце у справі, що розглядається, а тому в даному випадку вони не підлягають застосуванню.
До того ж твердження відповідача про те, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, (оскільки визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів), є довільним трактуванням висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 21 травня 2014 року по справі № 6-43цс14..
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню повністю.
Щодо строку звернення до суду.
Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС установлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Суд зазначає, що право на отримання компенсації виникло у ОСОБА_1 з отриманням доходу - щомісячних страхових виплат за спірний період, тобто 28 грудня 2021 року.
Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. ч. 3-4 ст. 120 КАС строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку. Якщо закінчення строку, що визначається місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця.
Згідно з ч. 6 ст. 120 КАС якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Отже, перебіг строку звернення до суду розпочався 29 грудня 2021 року і сплинув 29 червня 2022 року.
До суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 23 червня 2022 року, тобто з дотриманням строку, визначеного абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС, а тому він не потребує поновлення цього строку.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 р. у справі № 200/3723/22 - залишити без задоволення.                                                                             
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 р. у справі № 200/3723/22 - залишити без змін.                                                                                               
Повне судове рішення складено 28 березня 2023 року.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                               І.В. Сіваченко