ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

13 грудня 2022 року
м. Валки

справа № 645/2328/20
провадження № 22-ц/818/849/22

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,
за участю секретаря –Сізонової О.О.

учасники справи:
позивач: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Валки цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі їх представника ОСОБА_3 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року, ухвалене суддею Мартиновою О.М., -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обгрунтування позову зазначає, що 25 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райфайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/1647/82/96384 від 25 грудня 2007 року, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 51 000 доларів США за сплатою 14% річних строком до 25 грудня 2017 року. Банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору. Проте, позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснювала щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредит. Відповідно до заочного рішення Фрунзенського районного суд м. Харкова від 23 червня 2010 року по цивільній справі №2-2569/2010, позовні вимоги банку було задоволено в повному обсязі, а саме, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №014/1647/82/96384 від 25 грудня 2007 року у розмірі 452 734,02грн. та судові витрати у сумі 1820грн.. Дане рішення не було оскаржене та набрало законної сили. Банк зазначає, що з дати ухвалення даного рішення суду по теперішній час заборгованість за кредитним договором не погашено в повному обсязі, тому банк продовжує нараховувати позичальнику відсотки, пеню за порушення виконання умов Кредитного договору. Враховуючи те, що відповідач не виконав рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 червня 2010 року по вказаній цивільній справі та вимоги банку щодо врегулювання кредитної заборгованості, наразі Банк чергово змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів, оскільки станом на 14 січня 2020 року заборгованість відповідача перед Банком за кредитним договором складає суму в розмірі 116 041,69 доларів США, яка складається з: поточної заборгованості за кредитом в сумі 46 779,98 доларів США, поточної заборгованості за відсотками у розмірі 69 261,71 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №014/1647/82/96384/1, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Слоневською Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 5275, згідно умов якого відповідачів передали в іпотеку Банку нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , яка належить останнім на праві власності: 2/3 частини квартири - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно, та 1/3 частини квартири належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування зі встановленням особистого сервітуту. Заставна вартість предмета іпотеки – квартири на момент укладання договору іпотеки визначена сторонами у сумі 387433,00 грн. Відповідач на теперішній час свідомо ухиляється від виконання своїх зобов`язань перед позивачем, а також не вживає жодних заходів щодо погашення боргу, чим спричиняє банку значну матеріальну шкоду, погіршує матеріальний стан Банка.

З урахуванням викладених обставин, просить суд у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №014/1647/82/96384 від 25 грудня 2007 року у сумі 116 041,69 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, загальною площею – 63,1кв. м., житловою площею – 44,2кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 – шляхом продажу на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження за ціною, не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» – задоволено частково.
В рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №014/1647/82/96384 від 25 грудня 2007 року укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , у сумі 57 232,76 доларів США, яка складається з: залишку заборгованості за кредитом у розмірі 53 059,09 доларів США; суми простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі 2 489,62 доларів США; пені за прострочені платежі (за період з 25 вересня 2009 року по 13 квітня 2010 року) у розмірі 1 684,05 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру, загальною площею – 63,1кв. м., житловою площею – 44,2кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 – шляхом продажу на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження за ціною, не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Відстрочено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у розмірі 1 036,72грн., тобто по 518,36грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі їх представника ОСОБА_3 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначають, що матеріали справи не містять доказів існування на час розгляду даної справи заборгованості за кредитним договором.
Також вказують, що на спірну квартиру не може бути звернуто стягнення, оскільки вона є їх єдиним житлом та не неї розповсюджуються дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Крім того, звертають увагу на те, що після ухвалення 23 червня 2010 року Фрунзенським районним судом м. Харкова рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, Банк продовжував нараховувати відсотки та пеню за порушення умов кредитного договору, що суперечить правовій позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 06 лютого 2019 року у справі №175/4753/15-ц.
Поміж іншого судом першої інстанції було проігноровані їхні заяви про застосування строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу Банк просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що на підтвердження своїх позовних вимог ними було надано суду, в т.ч. виписку по рахунку позичальника про надання грошових коштів кредиту, обгрунтований розрахунок суми заборгованості.
Що стосується Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то цим Законом не передбачено втрати права Банку на звернення стягнення на предмет іпотеки. Цей Закон лише тимчасово забороняє, обмежує у часі примусове стягнення на майно.
Нарахуванням Банком відсотків грунтуються на умовах кредитного договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника).
Разом з тим, оскільки Банк нараховував відсотки за кредитним договором після ухвалення рішення Фрунзенським районним судом м. Харкова від 23 червня 2010 року – по 14 січня 2020 року, тобто реалізації останнім свого права на дострокове погашення усієї суми заборгованості, тому за рахунок предмета іпотеки підлягає погашенню заборгованість за кредитом, відсотками, нарахована за період до 13 квітня 2010 року, розмір якої встановлено вищевказаним рішенням суду.
Що стосується строків позовної давності на звернення до суду з цим позовом, то він Банком не пропущений, оскільки як свідчать матеріали справи він переривався.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 25 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/1647/82/96384, згідно умов остання отримала кредит в розмірі 51 000 доларів США зі сплатою 14% річних, оплати комісії за надання кредиту в розмірі 5 050грн., строком до 25 грудня 2017 року.

Додатковою угодою №014/1647/82/96384/1 від 29 квітня 2009 року до кредитного договору № 014/1647/82/96384 від 25 грудня 2007 року сторони погодили, що станом на дату укладання цієї додаткової угоди фактична заборгованість позичальника за кредитним договором по сплаті суми кредиту становить 51 308,25 доларів США.

З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, 25 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , яка діяла від імені своєї малолітньої доньки – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Фрунзенської районної у місті Харкові ради Харківської області від 07 серпня 2007 року, було укладено договір іпотеки №014/1647/82/96384/1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневська Д.В., предметом якого є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_3 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі: 2/3 частини квартири належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно; 1/3 частини квартири належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування зі встановленням особистого сервітуту, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда Т.Д. від 26 червня 2007 року.
Умовами договору встановлено вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін в сумі 387 433,00 грн.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті)

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

У ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до положень 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 червня 2010 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість у розмірі 452 734,02грн.
Вирішено питання про судові витрати.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, шляхом продажу предмету іпотеки в межах процедури виконавчого провадження.

У позовній заяві Банк посилається на те, що оскільки позичальник не виконує рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 червня 2010 року, він продовжував нараховувати позичальнику відсотки та пеню за порушення виконання умов Кредитного договору. Станом на 14 січня 2020 року заборгованість відповідача перед Банком за кредитним договором складає суму в розмірі 116 041,69 доларів США, яка складається з: поточної заборгованості за кредитом в сумі 46 779,98 доларів США, поточної заборгованості за відсотками у розмірі 69 261,71 доларів США.

Обгрунтовуючи вказану суму кредитної заборгованості Банком надано розрахунок заборгованості.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (надалі – Закон) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише в разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частини шоста та сьома статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, за наведених умов забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема, в позасудовому порядку переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Так, згідно положень ч.ч.1, 4 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку»); продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку).

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Позивач як іпотекодержатель на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із дотриманням норм законодавства.

Відповідно до наданого АТ «Райффайзен Банк Аваль» розрахунку, позивач обраховував заборгованість за період з 25 грудня 2007 року по 14 січня 2020 року, розмір якої становить 116 041,69 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом та відсотками.

Разом з тим, згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Матеріали справи свідчать, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» реалізувало своє право на дострокове повернення заборгованості.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 червня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість у розмірі 452 734,02грн.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що станом на 13 квітня 2010 року заборгованість за кредитним договором становила 57 232,76 долари США та складається з: залишку заборгованості за кредитом у розмірі 53059,09 долари США; суми простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі 2489,62 долари США; пені за прострочені платежі (за період з 25.09.2009 р. по 13.04.2010 р.) у розмірі 1684,05 долари США.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором яка виникла станом на 13 квітня 2010 року та була встановлена рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 червня 2010 року.

Разом з тим, відповідачами по справі було заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Права на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252–255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою.
У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду – це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків – до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17.

Колегія суддів звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження № 61-3872св18).

Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір було укладено 25 грудня 2007 року строком до 25 грудня 2017 року.

28 серпня 2009 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» скористався своїм правом на дострокове погашення кредитної заборгованості та змінило строк виконання основного зобов`язання, направивши на адресу позичальника ОСОБА_1 письмову вимогу про дострокове повернення виконання грошових зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, яка останньою була залишена без задоволення, у зв`язку з цим у подальшому Банк звернувся до суду з позовом до позичальника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за результатом якого рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 червня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість у розмірі 452 734,02грн.

З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки Банк звернувся до суду 23 квітня 2020 року.

Відповідачі заявили про застосування наслідків спливу позовної давності внаслідок зміни банком строку виконання основного зобов`язання.

За таких обставин, оскільки у серпні 2009 року Банк реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то строк на звернення Банку з цим позовом сплив у вересні 2012 року. 

З урахуванням того, що банк пред`явив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в квітні 2020 року, тобто з пропуском установленої законом трирічної позовної давності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

Доводи Банку про те, що вони вже зверталися до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 січня 2019 року позов залишено без розгляду, а також із з заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, виданого на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2018 р. також була залишена без розгляду, що свідчить про переривання строку позовної давності – колегією суддів не приймаються.

Як вже зазначалось вище обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Згідно ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Вказані Банком заяви були залишенні без розгляду, провадження з ним судом не відкривались, а тому відсутні підстави вважати, що строк для звернення до суду з цим позовом переривався.

Більш того, строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом сплив ще у вересні 2012 року.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 29 березня 2019 року в справі № 6-1996цс16, переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.371, 374, п. 4 ч. 3 ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі їх представника ОСОБА_3 – задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2022 року.

Головуючий –                                                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                                О.В. Маміна

                                                                                                                О.Ю. Тичкова