ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5889/20          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Келеберда В.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

30 січня 2023 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Федотова І.В., 
          Коротких А.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.09.2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової допомоги;
- зобов`язати комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з участю у бойових діях при виконанні обов`язків військової служби у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб, на час проведення цієї виплати.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.09.2021 позов задоволено частково: зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву та документи ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з участю у бойових діях при виконанні обов`язків військової служби.
Не погодившись з таким рішенням, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, у якій просив скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2022 апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.09.2021 - без змін.
Позивач також подав апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.09.2021, у якій просить суд скасувати його та постановити нове рішення по суті позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно зобов`язав відповідача повторно розглянути його заяву та документи щодо призначення спірної допомоги.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , з 09.11.1984 по 18.12.1986 проходив строкову військову службу в Збройних Силах СРСР, під час якої, приймав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан. Це підтверджено записами у військовому квитку, довідкою Іванківського об`єднаного районного військового комісаріату Міністерства оборони України від 23.11.2016 № 2613. Позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 .
З 31.03.1987 до 27.12.2011 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 20.10.2014 по 01.11.2016 - в Державній пенітенціарній службі України.
За направленням ДПтС України 22.07.2016 госпітальна військово-лікарська комісія центрального госпіталю МВС України здійснила медичний огляд і видала свідоцтво про хворобу № 111 від 22.07.2016, згідно п. 12 якого, встановлено діагноз і постанова військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання (поранення, контузії, травми, каліцтва) - захворювання, ТАК, пов`язане з участю в бойових діях при виконанні обов`язків військової служби. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Непридатний до військової служби зі зняттям з військового обліку.
У зв`язку з цим, позивача було направлено для огляду Київською обласною медико- госпітальною експертною комісією, яка 04.10.2016 встановила позивачу другу групу інвалідності та її причину - захворювання, пов`язане з участю в бойових діях при виконанні обов`язків військової служби (виписка з акту огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ № 0198567).
Позивач 05.10.2016 звернувся із заявою до Державної пенітенціарної служби України про виплату грошової допомоги у відповідності до пункту 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».
Згідно відповіді Голови комісії з ліквідації ДПтСУ від 14.11.2016 № 4-3991-Тл/2-16, позивачу відмовлено у виплаті грошової допомоги з підстав того, що він не є поліцейським і встановлене захворювання, не пов`язане з проходженням служби в поліції (державній кримінально-виконавчій службі України) та рекомендацією звернутись з порушеним питанням до Міністерства оборони України або суду.
У подальшому, позивач надалі звернувся із заявою про призначення йому одноразової грошової допомоги до Київського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, який направив документи на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум. 
Згідно витягу із протоколу засідання цієї комісії від 21.02.2020 № 28, позивачу відмовлено в призначенні та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що він проходив строкову військову службу в прикордонних військах КДБ СРСР і Міністерство оборони України на час його звільнення з лав Збройних Сил, не здійснювало з ним розрахунку. Витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в Прикордонних військах, мають здійснюватися Державною прикордонною службою України.
Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що підстави, що зазначені відповідачем при відмові позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, є неправомірними. Водночас, суд вважав, що у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій та зобов`язання призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з участю у бойових діях при виконанні обов`язків військової служби у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб, на час проведення цієї виплати, слід відмовити, адже, по перше, вказані дії відносяться до дискреційних повноважень уповноваженого органу Комісії Міноборони, по друге, відмовляючи в призначенні позивачу такої допомоги, відповідач вказав одну (загальну) підставу, проте, не розглядав всі наявні документи позивача, що необхідні для призначення та виплати одноразової грошової допомоги; тож, суд не має підстав для самосійного втручання у компетенцію уповноваженого Закон органу, який має перевіряти подані документи та примати одне з двох можливих рішень.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до статті 41 Закону № 2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-ХІІ.
Пунктом 1 частини першої статті 16 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання цієї статті Закону Кабінет Міністрів України постановою від 25.12.2013 № 975 затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).
Пунктом 3 Порядку № 975 визначено, що у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до пункту 13 Порядку № 975 призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або, у разі відмови, для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу стало те, що на день звільнення з військової служби заявник проходив службу в Прикордонних військах СРСР.
При цьому у витягу з рішення зазначено, що витрати пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в Прикордонних військах мають здійснюватися Державною прикордонною службою України.
Законом СРСР від 12.10.1967 № 42 «Про загальний військовий обов`язок» у редакції, що діяла на момент проходження позивачем військової служби, визначено, що Прикордонні війська КДБ СРСР вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР.
Відповідно до постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 № 1431-ХІІ «Про військові формування» підпорядковано всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України. Уряд України приступив до створення Збройних сил України, республіканської гвардії та підрозділу охорони Верховної ради, Кабінету Міністрів України і Національного банку України.
Статтею 4 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 № 1543-ХІІ встановлено, що органи державної влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.
Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.01.1992 № 3 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону» установлено, що Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ західного прикордонного округу КДБ СРСР.
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом міністрів України.
Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.
Оскільки позивач проходив службу саме у Збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому утриманні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, перебував на обліку в органах Міністерство оборони України, колегія суддів вважає, що обов`язком Міністерства оборони в даних правовідносинах є призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які отримали інвалідність внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії в розмірі встановленому статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Отже, виходячи з аналізу вказаних правових норм, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що саме на Міністерство оборони України, як на головного розпорядника коштів, покладено обов`язок щодо прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, в тому числі особам, які проходили військову службу у Прикордонних військах КДБ СРСР, у разі встановлення їм відповідної групи інвалідності.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 26.09.2018 (справа № 760/9113/17), від 18.02.2020 (справа № 820/3000/18), від 10.06.2020 (справа № 820/1274/17), від 25.06.2020 (№ 622/1271/16-а).
Згідно пунктом 13 Порядку № 975 розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених у пункті 11 Порядку документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або, у разі відмови, для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Тобто вказаний Порядок регламентує чіткий алгоритм та послідовність дій щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача, оскільки вважаючи себе неуповноваженим органом щодо вирішення питання з приводу призначення та виплати одноразової грошової допомоги, Міністерство оборони України не здійснило перевірку поданих позивачем документів на предмет відповідності Порядку № 975.
У свою чергу, адміністративний суд не вправі перебирати на себе компетенцію державного органу і здійснювати перевірку відповідних документів самостійно, у тому числі приймаючи рішення про призначення чи відмову у призначенні спірної допомоги. 
Аналогічний спосіб захисту у подібних правовідносинах підтримав Верховний Суд у постанові від 08.12.2021 по справі №820/3492/16.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 311,  316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.09.2021 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          І.В. Федотов

Суддя          А.Ю. Коротких