ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 березня 2023 року
м. Київ
справа № 161/14929/19
провадження № 51-3984км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
засудженого                       ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                            ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Рівненського апеляційного суду від 28 червня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018030000000180, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 307 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 липня 2020 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 
ст. 307 КК - на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК - на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього певні обов`язки.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту, та у збуті психотропної речовини - амфітаміну, а також у вчиненні цих дій повторно, за обставин детально викладених у вироку.   
Апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасував та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК - на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК - на строк 3 роки 6 місяців з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення на строк 3 роки 6 місяців з конфіскацією майна. В решті вирок місцевого суду залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями захисник, посилаючисьна невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання, звільнивши ОСОБА_6 від його відбування з випробуванням на підставі положень статей 75, 76 КК. На думку захисника, висновок апеляційного суду про неможливість виправлення засудженого без відбування реального покарання є помилковим, оскільки з урахуванням обставин справи, особи винного та стану його здоров`я, наявні всі підстави для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням. 
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його дій за частинами 1, 2 ст. 307 КК в касаційній скарзі не оспорюються і згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК Судом не перевіряються.
Доводи, викладені у касаційній скарзі захисника про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, на думку Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погодившись із вироком місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності цього рішення виклав змістовні, конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень статей 69, 75 КК, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає вимогам  КК, та просив  скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.
При цьому, прокурор наголошував на тому, що обставини, які характеризують особу ОСОБА_6 , жодним чином не знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, і місцевим судом належним чином не вмотивовано, які ж саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства. 
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з вироку місцевого суду, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, котрий є особою молодого віку, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, має постійне місце проживання і реєстрації, офіційно працевлаштований (до затримання і після зміни судом запобіжного заходу), здійснює періодичний догляд за матір`ю, котра має хронічні захворювання та потребує відповідного лікування, вперше притягується до кримінальної відповідальності за злочини, що не спричинили тяжких наслідків (оскільки такі відбувались під контролем працівників поліції та припинені шляхом вилучення психотропної речовини), наявність тільки двох епізодів збуту незначного розміру психотропної речовини через значний проміжок часу, негативне ставлення засудженого до вчиненого та бажання виправити ситуацію, а також сприяти слідству у викритті аналогічних злочинів іншими особами. 
Суд також звернув увагу на інформацію про стан здоров`я засудженого, котрий на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває та за допомогою до них не звертався. Згідно відомостей акту № 356 наркологічної експертизи ВОНД, ОСОБА_6 наркоманією (наркотичною залежністю) не страждає та не потребує примусового лікування, але дійсно зафіксовано епізодичне вживання ним психотропних речовин, також наявність у останнього ряду захворювань. 
Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, що істотно знижує ступінь тяжкості вчинених злочинів та є підставою для призначення засудженому покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням положень ст. 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі встановленої в санкції вказаної частини статті.
Як убачається з вироку, ці ж самі обставини слугували мотивом суду про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки.
Проте, з такими висновками не погодився суд апеляційної інстанції, та у своєму рішенні зазначив про необґрунтованість звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, оскільки місцевий суд лише послався на пом`якшуючі покарання обставини, проте не навів переконливих доводів на доцільність звільнення  ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Зокрема, апеляційний суд у вироку зазначив, що поза увагою місцевого суду залишилось те, що вчинені ОСОБА_6 злочини, згідно ст. 12 КК відносяться до категорії тяжких злочинів, пов`язаних з незаконним обігом особливо небезпечних наркотичних засобів, які були скоєні з корисливих мотивів. Зазначені обставини свідчать про підвищений рівень суспільної небезпеки засудженого та про неможливість його виправлення без відбування реального покарання.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до  ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, з чим погоджується й колегія суддів. 
Разом із цим, при призначенні  ОСОБА_6  покарання апеляційний суд урахував, як фактичну тяжкість вчинених злочинів та їх підвищену суспільну небезпеку, так і особу винного, котрий вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, офіційно працевлаштований. 
З урахуванням молодого віку засудженого, даних про стан його здоров`я, за відсутності обтяжуючих покарання обставин, та за наявності обставин, які його пом`якшують (щире розкаяння та активне сприяння розкриттю злочину), що в своїй сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчинених злочинів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення  ОСОБА_6 покарання за вчинені злочини із застосуванням вимог ст. 69 КК, однак лише у виді позбавлення волі. 
З таким висновком погоджується і колегія суддів та вважає, що призначене  ОСОБА_6 покарання за ч. 1 та ч. 2 ст. 307 із застосуванням вимог ст. 69 КК, а також остаточне покарання за сукупністю злочинів, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є справедливим і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Враховуючи наведене, переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного покарання за вироком апеляційного суду, в касаційній скарзі захисника не наведено.
Підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим і повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, рішення апеляційного суду слід залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Рівненського апеляційного суду від 28 червня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7  - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                        ОСОБА_3