ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 р. 	Справа № 440/4345/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2022, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава, повний текст складено 18.07.22  по справі № 440/4345/22
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Головного управління ДПС у Полтавській області                        
про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (надалі також – відповідач), у якому просила скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.04.2021 за № Ф-9211-51/880.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з висновками, які не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не взяв до уваги, що зміна позивачем прізвища та відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідних змін у відомостях про фізичну особу-підприємця фактично унеможливлює заняття позивачем підприємницькою діяльністю. При цьому свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи лише посвідчує право фізичної особи-підприємця на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення підприємницької діяльності. Уважає, що відповідачем не було доведено правомірність оскаржуваного рішення щодо можливості стягнення з особи боргу          з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відсутності відповідної реєстрації платником єдиного внеску (без перереєстрації позивачем свідоцтва у встановленому порядку). Указує, що суд першої інстанції також не врахував відсутність будь-яких господарських операцій у позивача, відсутність банківських рахунків та неподання позивачем податкової звітності позивачем протягом 11 років.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість. Уважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до пунктів першого та третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України), суд  апеляційної  інстанції  розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що за даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань: 22.03.2007 ОСОБА_2 зареєструвалася фізичною особою-підприємцем, номер запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця 25850000000009875 /а.с. 54, 55/; 05.11.2011 ОСОБА_2 прийняла рішення про припинення реєстрації в якості фізичної особи - підприємця за власним рішенням, номер запису про внесення рішення ФОП щодо припинення державної реєстрації 25850050003009875 /а.с. 55/; 27.01.2011 позивачем прийнято рішення про відміну рішення про припинення підприємницької діяльності, номер запису про відміну рішення ФОП про припинення підприємницької діяльності НОМЕР_1 /а.с. 55, 59, 60/.
З 23.03.2007 позивача взято на облік як платника податків в органах податкової служби /а.с. 57/. Згідно з обліковими даними інформаційної системи органу доходів і зборів платника станом на 16.05.2022 за позивачем обліковується заборгованість з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальній сумі 37788,74 грн, яка виникла у зв`язку з автоматичним нарахуванням останньому щомісячних сум єдиного внеску за період з 01.01.2017 по листопад 2020.
На підставі вказаних даних ГУДФС у Полтавській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.04.2021 за № Ф-9211-51/880 на суму 37788,74 грн, яка направлялася позивачу рекомендованим листом з повідомленням та не вручена останньому за закінченням терміну зберігання /а.с. 32/.
Згідно з поясненнями позивача, про вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.04.2021 за № Ф-9211-51/880 позивач дізналася після ознайомлення її представника з матеріалами виконавчого провадження № 68340677 від 25.01.2022, відкритого державним виконавцем Автозаводського відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Суми).
Позивач, не погоджуючись із зазначеною вимогою, звернулась до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.04.2021 за № Ф-9211-51/880.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України) та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 за № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою  Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 за № 449,  у редакції  Наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 за № 469 (далі - Інструкція № 449), Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 за № 435 (далі - Порядок № 435).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом № 2464-VI.
У  статті 1 Закону № 2464-VI закріплено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом  порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього  Закону  зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI визначено, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу) (частина дванадцята статті 9 Закону № 2464-VI).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 25 Закону № 2464-VI рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Як убачається з матеріалів справи, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 16.04.2021 за № Ф-9211-51/880 сформована і виставлена ОСОБА_2 .
Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 підтверджується, що ОСОБА_2 09.09.2017 укладено шлюб з громадянином ОСОБА_3 , після чого прізвище « ОСОБА_4 » змінено на « ОСОБА_5 ».
З даних картки платника податків на прізвище « ОСОБА_5 » та свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця на прізвище « ОСОБА_4 », наданих позивачем до матеріалів справи, убачається, що ідентифікаційний код, зазначений в таких документах, є однаковим.
Зазначені у паспорті громадянина України на прізвище « ОСОБА_5 » та у свідоцтві про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця на прізвище « ОСОБА_4 » адреси проживання співпадають.
Також матеріалами справи підтверджено, що з 01.01.2017 по цей час (і, зокрема по листопад 2020 - період нарахування єдиного внеску у розмірі 37788,74 грн) позивач перебувала на загальній системі оподаткування, що підтверджується письмовими поясненнями представника відповідача.
Відтак обов`язок зі сплати єдиного внеску для позивача у вказаний період був передбачений саме пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI.
При цьому колегія суддів погоджується з судом  першої інстанції, що приписи вказаної норми не виключають обов`язку фізичних осіб - підприємців на загальній системі оподаткування сплачувати єдиний внесок у разі коли останні не отримують доходи від здійснення підприємницької діяльності чи взагалі нею не займаються.
Навпаки абзац 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI чітко визначає, що у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не бере до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на безпідставність формування спірної вимоги з огляду на відсутність будь-яких господарських операцій у позивача, відсутність банківських рахунків та неподання позивачем податкової звітності позивачем протягом 11 років.
В адміністративному позові, як і в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 наполягає на припиненні нею підприємницької діяльності 05.01.2011.
Але з матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до реєстратора із заявою про внесення рішення фізичної особи - підприємця про відміну власного рішення щодо припинення її підприємницької діяльності 27.01.2011 /а.с. 59, 60/.
Щодо посилання позивача на те, що зміна позивачем прізвища та відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідних змін у відомостях про фізичну особу-підприємця фактично унеможливлює заняття позивачем підприємницькою діяльністю, то колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 9 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Отже обставини, зазначені позивачем в позові, як і доводи, викладені в апеляційній скарзі, в якості обґрунтування протиправності податкової вимоги від 16.04.2021 за № Ф-9211-51/880, не зайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
З огляду на встановлені обставини щодо наявності у позивача обов`язку зі сплати ЄСВ, що позивачем не спростовано, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильним.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2022 по справі № 440/4345/22 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін