КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 363/4264/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1515/2023
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
14 березня 2023 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ : 
судді-доповідача Слюсар Т.А. 
суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П., 
за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області  від 13 липня 2022 року у складі судді Котлярової І.Ю.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів,- 
   В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") про захист прав споживачів та стягнення коштів.
 
Позов обґрунтовано тим, що 23 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено у Кримському відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк" договір банківського вкладу (депозиту)№ SАМDN01000737911694 за програмою "Стандарт на 6 місяців". Сума вкладу становила 111 286 грн 42 коп. яка у подальшому тричі поповнювалась на 177 грн 78 коп. на 51 000 грн та на 47 878 грн 80 коп. загальна суму внесених коштів склала 210 343 грн. Впродовж шестимісячного строку дії вкладу до 23 березня 2014 року нараховані відсотки у розмірі 17 615 грн 25 коп. за процентною ставкою 17 % на рік.
 
Відповідно до пункту 3 договору вкладу, вклад продовжено на новий шестимісячний строк, а загальна сума коштів на ньому після 23 березня 2014 року склала 227 958 грн 25 коп. 
 
14 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ "ПриватБанк" із заявою про припинення дії договору та необхідності повернення грошових коштів. Однак, листом від 27 січня 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" повідомив позивача, що прийняв до уваги вимоги про припинення дії договору і перерахування коштів за договором вкладу та вказав про відсутність можливості для їх задоволення у зв`язку із тим, що банк у своїй діяльності керується законодавством України. На даний час кошти не повернуті.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2019 року позов задоволено частково. Розірвано договір банківського вкладу (депозиту) за програмою "Стандарт на 6 місяців" від 23 вересня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" оформлений на підставі заяви № SAMDN01000737911694, яку викладено на бланку банку № 1004150200407953191; стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь позивача за указаним договором банківського вкладу (депозиту) суму вкладу у розмірі 227 958 грн 25 коп., проценти за користування грошовими коштами у розмірі 135 900 грн 59 коп., 3 % річних на суму прострочення виплати вкладу у розмірі 18 342 грн 83 коп., 3 % річних на суму прострочених до виплати процентів у розмірі 8 363 грн 83 коп., інфляційні витрати на суму прострочення виплати вкладу у розмірі 164 458 грн 50 коп., інфляційні витрати на суму прострочених процентів у розмірі 19 647 грн 96 коп.; а всього на суму 574 671 грн 97 коп.; в іншій частині в позові відмовлено; стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь держави судовий збір у розмірі 10 220 грн 08 коп.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" залишено без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2019 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року, в частині розірвання договору банківського вкладу, стягнення відсотків, 3% річних та інфляційних та судового  збору скасовано і направлено справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що встановивши факт укладення між сторонами договору банківського вкладу і внесення позивачем грошових коштів у заявленому розмірі, суди зробили висновок про наявність правових підстав до розірвання договору  й стягнення відсотків за договором  банківського вкладу та штрафних санкцій, про те  не звернули увагу на те, що  у січні 2015 позивач  звертався до банку  із вимогою про розірвання  договору банківського вкладу та повернення  йому коштів разом з  відсотками, а  отже, момент припинення договору є визначальним для установлення розміру процентів, які підлягають до нарахування після припинення дії договору.
 
Окрім цього, стягуючи  з відповідача 3% річних від простроченої суми та інфляційні суди не перевірили правильність їх нарахування позивачем, не врахували, що 3% річних нараховуються на суму  основного боргу  без урахування вже  нарахованих процентів  за користування коштами.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року в частині стягнення з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 за указаним договором банківського вкладу (депозиту) суми вкладу у розмірі 227 958 грн 25 коп., залишено без змін.
 
 Під час нового  судового розгляду 10.06.2021  позивачем було подано  заяву про зміну розміру та уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив: 
 
розірвати Договір банківського вкладу (депозиту) за програмою "Стандарт на 6 місяців" від 23 вересня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" оформлений на підставі заяви № SAMDN01000737911694, яку викладено на бланку банку № 1004150200407953191, у зв`язку із істотним порушенням Закону України "Про захист прав споживачів"; 
 
стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 за Договором банківського вкладу (депозиту) за програмою "Стандарт на 6 місяців" від 23 вересня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ  "ПриватБанк" оформлений на підставі заяви № SAMDN01000737911694, яку викладено на бланку банку № 1004150200407953191: 
 
- суму процентів за користування грошовими коштами у розмірі 213 443 грн 87 коп.;
 
- суму трьох процентів річних на суму прострочення виплати вкладу в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 34 306 грн 16 коп.;
 
- суму трьох процентів річних на суму прострочених до виплати процентів у розмірі 14 882 грн 36 коп.;
 
- суму інфляційних витрат на суму прострочення виплати вкладу у розмірі 234 318 грн  29 коп.;
 
- суму інфляційних витрат на суму прострочених процентів у розмірі 51 870 грн 24 коп., 
 
- а всього 548 820 грн 92 коп.
 
зарахувати сплачену АТ КБ "Приватбанк" 23 січня 2020 року на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 346 713 грн 71 коп.( за виключенням суми вкладу) та остаточно стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 за Договором банківського вкладу (депозиту) за програмою "Стандарт на 6 місяців" від 23 вересня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" оформлений на підставі заяви № SAMDN01000737911694, який викладено на бланку банку № 1004150200407953191 - суму процентів за користування грошовими коштами, суму трьох процентів річних на суму прострочення виплати вкладу в порядку ст. 625 ЦК  України, суму трьох процентів річних на суму прострочених до виплати процентів, суму інфляційних витрат на суму прострочення виплати вкладу, суму інфляційних витрат на суму прострочених процентів у розмірі на загальну суму  202 107 грн  21 коп.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області  від 13 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
 
В апеляційній скарзі адвокат Кахраманов Р.Н. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвали нове рішення про відмову в позові.
 
Вказано, що заява про збільшення позовних вимог та розірвання депозитного договору це зміна підстав та предмету позову, яка мала бути залишено судом без розгляду.
 
Зазначено, що внаслідок укладання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон" договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором банківського вкладу, який є предметом спору у даній справі, АТ КБ "ПриватБанк" на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ "ФК "Фінілон" є новим боржником за цим договором банківського вкладу.
 
Також за змістом звертає увагу на те, що позивачем невірно встановлений період нарахування 3% річних та інфляційних збитків за період з 18 січня 2015 року по 23 січня 2020 року, згідно зі ст. 625 ЦК України, але відповідно до норм матеріального права (Глава 19 ЦК України) - до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), що  є підставою для відмови у позові.
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Таболін О.С. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення районного суду, як законне та обґрунтоване, залишити без змін, а апеляційну скаргу -  без задоволення.
 
Колегія суддів, заслухавши адвоката Коцюбу О.В. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», який просив задовольнити апеляційну скаргу, адвоката Таболіна О.С. в інтересах ОСОБА_1 , який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає її такою, що підлягає частковому задоволенню.
 
Як убачається з матеріалів справи, 23 вересня 2013 року ОСОБА_1 в Кримському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір №SAMDN01000737911694 за програмою «Стандарт на 6 місяців» до 23 березня 2014 року включно, з нарахуванням 17 % річних та з правом пролонгації договору. Сума вкладу позивача становить 111 286 грн 42 коп. (а.с. 8 т.1).
 
На виконання умов договору 23 вересня 2013 року позивач вніс на рахунок в банку № НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 111 286 грн 42 коп., 177 грн 78 коп., 47 878 грн 80 коп. та 51 000 грн й їх загальна сума склала 210 343 грн (а.с. 9 т.1).
 
Відповідно до пункту 3 договору банківського вкладу, вклад продовжено на новий шестимісячний строк, а загальна сума коштів на ньому склала 227 958 грн 25 коп.
 
Установлено, що 14 січня 2015 року  ОСОБА_1   звернувся у відділення АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу та повернення відповідних грошових коштів з нарахованими відсотками (а.с. 11-12 т.1).
 
Проте грошові кошти позивачу банком сплачено не було. Матеріали справи свідчать, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2019 року по даній справі стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1   заборгованість за договором банківського вкладу на загальну суму 574 671 грн 97 коп. й  у період чинності рішення районного суду    його було виконано у примусовому порядку у повному обсязі  й  позивачу сплачено 23 січня 2020 року (а.с.109 т2).
 
Колегія суддів погоджується з висновками районного суду щодо відсутності правових підстав до заміни відповідача по справі з ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК "Фінілон" з урахуванням договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором банківського вкладу, який є предметом спору у даній справі з АТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ ФК «Фінілон» з причин відсутності згоди на це  кредитора.
 
Проте вважає помилковими викладені у зв`язку з цим також мотиви про нікчемність договору.
 
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
 
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
 
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що: «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитор надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах». 
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).
 
Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
 
Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.
 
Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:
 
по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання;
 
по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.
 
Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
 
З огляду на викладене, та доведеність матеріалами справи відсутності згоди   позивача на переведення боргу, що зумовлює не нікчемність договору, а  свідчить, що про переведення боргу за договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК "Фінілон" не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. 
 
Задовольняючи заявлений по справі позов з урахуванням уточнень та доповнень нього після часткового скасування ухвалених по справі судових рішень, районний суд виходив з підстав його доведеності.  
 
Між тим, такі висновки районного суду колегія суддів визнає поспішними та необґрунтованими.
 
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Таким вимогам процесуального права рішення суду першої інстанції не відповідає.
 
Як установлено матеріалами справи, 14 січня 2015 року ОСОБА_1   звернувся у відділення АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу № №SAMDN01000737911694 за програмою «Стандарт на 6 місяців» від 23 вересня 2013 року та повернення відповідних грошових коштів з нарахованими відсотками, загальна сума коштів на якому склала 227 958 грн 25 коп.
 
Таке право позивача передбачено п. 5 депозитного договору №SАМDN01000737911694, за програмою «Стандарт на 6 місяців»  згідно якого у ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» є право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківські дні до дати розірвання договору.  
 
Однак вимога позивача банком виконана не була, кошти вкладу  не повернуто, що слугувало причиною звернення позивача у суд з даним позовом й за результатами вирішення якого рішенням Вишгородського районного суду Київської  області від 16 квітня 2019 року, залишеному без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року, розірвано договір  банківського вкладу та з банку на користь ОСОБА_1 стягнуто суму банківського вкладу, в розмірі  227 958 грн 25 коп., проценти, а також 3% річних та інфляційні, що склало  загальну суму 574 671 грн 77 коп. 
 
Установлено, що рішення суду виконано у повному обсязі 23 січня 2020 року, про що свідчить долучена до справи та підтверджена учасниками справи інформація про рух коштів за рахунком, відкритим ОСОБА_1 у  АТ «ПУМБ», згідно якої 23 січня 2020 року на користь позивача відповідачем у примусовому порядку  було перераховано 574 671 грн 77 коп. (а.с.109 т.2).
 
Відповідно до матеріалів, у подальшому попередньо ухвалені по справі судові рішення в частині вимог про розірвання договору, стягнення відсотків, а  також як відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, були скасовані судом касаційної інстанції й справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.41-50 т.2).
 
Районний суд вирішуючи спір під час повторного розгляду, встановив, що  позивач звертався за поверненням вкладу і лист банком отримано 16 січня 2015 року та вважав, що датою розірвання договору є 23 січня 2020 року, тобто дата повернення коштів
 
Обґрунтовуючи мотиви прийнятого  рішення, районний суд дійшов висновку, що скасування Верховним Судом раніше ухваленого рішення  в частині позову про розірвання договору свідчить про визнання недоведеним настання факту  припинення дії договору.
 
Однак суд першої інстанції неправильно витлумачив зміст судового рішення, остільки відповідно до постанови, суд касаційної інстанції рекомендував під час нового  розгляду справи установити дату розірвання договору банківського вкладу з посиланням на звернення ОСОБА_1 до банку з відповідною заявою 16 січня 2015 року та того, що у відповідності до ст. 1061 ЦК України за установленою у договорі відсотковою  ставкою  проценти нараховуються лише  до закінчення  договору банківського вкладу (а.с. 48 т.2).  
 
При цьому, районний суд належно не дослідив положення п. 5 укладеного між сторонами договору банківського вкладу № SАМDN01000737911694, яким передбачено право учасників  договору  достроково його  розірвати, повідомивши про це один одного за два банківські дні до дати розірвання договору. 
 
Відповідно до п.3.9 Положення про порядок  здійснення банками України вкладних (депозитних ) операцій, затверджених постановою Правління НБУ  від 03 грудня 2003 року №516,  повернення  вкладнику банківського строкового вкладу  та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно  у випадках, передбачених умовами банківського строкового вкладу.
 
Згідно ст 598 ЦК України, зобов`язання припиняється  частково або у повному обсязі на підставах, встановлених  договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.  
 
Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
 
Положеннями ч. 3 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
 
Таким чином, право клієнта банку на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку безумовне. Договір вважається розірваним через два банківські дні після отримання від кредитора відповідної заяви про закриття рахунку.
 
Отже, з урахуванням отримання банком листа від ОСОБА_1 про розірвання договору 16 січня 2015 року та положень п.5 депозитного договору, укладений між сторонами договір вважається розірваним через два банківські дні, тобто з 18 січня 2015 року. 
 
Та обставина, що грошові кошти за депозитним вкладом повернуті вкладнику за спливом значного терміну з дати подання заяви про розірвання  договору не дає підстав для висновків про його розірвання  у день  повернення вкладу.
 
Отже, законодавець пов`язує розірвання договору банківського вкладу з дати звернення вкладника банку з заявою про це, а не повернення коштів за вкладом, як зазначив районний суд,  та передбачив у зв`язку з цим відповідальність банку за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2023 року у справі № справа № 321/1260/19, які в силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України є обов`язковими до застосування. 
 
За таких обставин, коли  укладений між сторонами договір банківського вкладу розірвано до звернення  ОСОБА_1 у суд із позовом, відповідно до умов договору через два банківські дні з дати подання  ним 16 січня 2015 року заяви, тобто 18 січня 2015 року, колегія суддів визнає такими, що не ґрунтуються на положеннях матеріального права висновки районного суду про наявність правових підстав до його  розірвання у судовому порядку.
Отже, укладений між сторонами договір банківського вкладу вважається розірваним з 18 січня 2015 року.
 
Щодо вимог стягнення процентів за період з 23 березня 2014 року по 23 січня 2020 року у розмірі 213 443 грн 87 коп., а також трьох процентів річних на суму прострочених процентів, у сумі 14 882 грн 36 коп. та інфляційних на суму прострочених процентів у розмірі 51 870 грн 24 коп., колегія суддів враховує наступне. 
Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина п`ята статті 1061 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що:
«в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1 %, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України»;
«в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу
Встановивши, що договори про депозит є розірваними з 24 липня 2005 року, апеляційний суд не врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 25 липня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по договору за період з 25 липня 2005 року по 31 грудня 2016 року (457 863,01 грн) суди мали відмовити».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
З урахуванням викладеного та обставин справи, колегія суддів під час  перегляду справи також враховує висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі 755/10947/17, відповідно до  яких незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 16 червня 2022 року у справі № 757/75447/17-ц зазначив, що відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.
Матеріалами справи доведено, що 14 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із вимогою про повернення вкладу за договором № SАМDN01000737911694 від 23 вересня 2013 року, а тому договір банківського вкладу вважається розірваним з 18 січня 2015 року, у зв`язку з чим з моменту розірвання цього договору  нарахування передбачених договором процентів припиняється.
Зазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції та призвело до помилкових, необґрунтованих висновків  щодо наявності у позивача права на отримання процентів за договором вкладу після його розірвання та інших нарахувань передбачених ч.2 ст.625 ЦК України  на встановлену ним суму процентів.
З урахуванням викладеного та не спростованих відповідачем  заявлених по справі вимог про стягнення відсотків на суму вкладу в період дії договору, з 23 березня 2014 по 18 січня 2015 року з банку підлягають стягненню відсотки за користування банківським вкладом, на загальну суму 37 572 грн 58 коп., а не 213 443 грн 87 коп., як зазначено у позові.
Так, з 23 березня 2014 року при ставці 19% річних по 23 вересня 2014 року, за 184 дні банк мав сплатити 21 834 грн 03 коп  (227959,25*19/365*184=21834,03), а за період з 24 березня 2014 року по 18 січня 2015 року за 120 днів при ставці 21% сума відсотків склала 15 738 грн 55 коп. 
(227959,25*21/365*120=15738,55) (21834,03+15738,55=37572,58).
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення відсотків на суму вкладу підлягають частковому задоволенню.  
Правові підстави до стягнення трьох процентів річних та інфляційних на необґрунтовано заявлену у зв`язку з цим  до виплати суму  процентів після 18 січня 2015 року, відсутні, а тому районний суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову у повному обсязі під час вирішення спору в зазначеній частині.
Щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат на  суму вкладу та відсотків.
Відповідно до ч. 2  статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Встановивши, що банк на виконання рішення суду виплатив позивачу суму депозиту разом із нарахованими відсотками  після розірвання 18.01.2015 депозитного договору лише 23 січня 2020,  районний суд  зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення з банку на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України  у зв`язку з не своєчасним виконанням грошового зобов`язання, проте в частині вимог про стягнення відсотків помилився  щодо дати, з якої підлягає відповідне нарахування.
Матеріалами справи доведено, що депозитний договір розірвано 18 січня 2015 року, а тому починаючи з наступного дня - 19 січня 2015 року права і інтереси позивача забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Подібні висновки викладені  ВП ВС у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17,  у постановах ВС від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 та  у постанові від 27 квітня 2022 року у справі  № 321/1260/19, проте в порушення вимог ч.4 ст.263 ЦПК України  не враховані районним судом під час вирішення спору.
Позивач просив стягнути з банку  три проценти річних на суму прострочення виплати вкладу, в розмірі 34 287 грн 42 коп. за період з 18 січня 2015 року по 23 січня 2020 року та 234  318 грн 29 коп.  інфляційних втрат за період: лютий 2015 року - грудень 2019 року.
Між тим,  відповідно до викладеного,  період, з якого позивач має право на отримання відповідних стягнень  у вигляді трьох відсотків річних становить  з 19 січня 2015 року по 23 січня 2020 року.
З урахуванням правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, три проценти річних підлягають нарахуванню наступним чином: період прострочення: з 19 січня 2015  року по 23 січня 2020 року сума заборгованості  по вкладу - 227 958 грн 25 коп; сума заборгованості по процентах - 37 572 грн 58 коп., кількість днів прострочення - 1830.
Розрахунок суми процентів по вкладу: 227958,25*3/100/365*346+ 227958,25 *3 /100/366*366 + 227 958,25 *3/100/365*365 + 227958,25*3/100/365*365+ 227958,25*3/100/365 *365+227958,25*3/100/ 365*23= 34287,34. 
Отже, заявлена до виплати сума трьох процентів річних  на суму вкладу становить не  34306 грн.16 коп., а  34 287 грн 34 коп.,  яка і  підлягає стягненню з банку на користь позивача.
Що стосується вимог про нарахування трьох відсотків річних у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язанням щодо сплати відсотків, то розрахунок складається з наступного: 37572,58 *3/100/365*346 + 37572,58 *3 /100/366*366   +37572,58*3/100/365*365 + +37572,58 * 3/100/365*365 + 37572,5*3/100/365*365 +37572,583 *3/100/ 365*23=5 641,96

Інфляційне збільшення на суму невиплачених відсотків становить 38 622 грн 72 коп.
(37 573,00 x 2.0279 - 37 573,00 = 38 622,72).
Сума інфляційних втрат   на суму  заборгованості по вкладу   з урахуванням  добутку інфляційних індексів за  період  лютий 2015 року - грудень 2019 становить 235 251 грн 26 ко, а не 234 318 грн 29 коп., як зазначено у позові.
(227 958,25 x 2.0279 - 227 958,25 =  235 251,26 )
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав до стягнення з банку на користь ОСОБА_1 234 318 грн 29коп. інфляційних втрат. 
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглядаючи заявлений  спір, суд першої інстанції не визначився із заявленими позовними вимогами та характером спірних правовідносин, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України  підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову й стягнення з банку на користь  ОСОБА_1 три проценти річних на суму прострочення виплати вкладу, що становить 34 287 грн 42 коп. та  234 318 грн 29 коп. інфляційних витрат, а всього 268 605 грн 71 коп.
Окрім цього, з урахуванням викладених обставин, підлягає частковому задоволенню позов ОСОБА_1 у частині вимог про стягнення процентів у період дії договору банківського вкладу з 23 березня 2014 року по 18 січня 2015 року, у сумі  37 572 грн 87 коп., а також три відсотки річних  на суму несплачених процентів за вкладом за період з 19 січня 2015 року по 23 січня 2020 року,  що становить 5 641 грн 96 коп. та  згідно вимог позову за період лютий 2015 року - грудень 2019 року інфляційні втрати, в сумі 38 622 грн 72 коп. 
У задоволенні позову у іншій частині слід відмовити.
Враховуючи наявність у справі безспірно встановлених обставин, пов`язаних з виконанням  банком у примусовому порядку  раніше ухваленого по справі судового рішення про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму  574 671 грн 77 коп.,  яке виконано у примусовому порядку 23 січня 2020 року, проте у подальшому було скасовано й включає 227 958 грн 25 коп. повернутого вкладу (а.с. 109 т.2, а.с. 35 т.2). колегія суддів вважає за доцільне, з метою процесуальної економії, застосувати по справі поворот виконання рішення й стягнути з позивача на користь банку 78 099 грн 35 коп.
(346713,71  - 34287,34 - 234318,29 - 37572,87- 5641,96 - 38622,72=78099,35). 
 
Окрім цього, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України з банку у доход держави підлягає стягненню судовий збір, у сумі 2 686 грн 50коп.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області  від 13 липня 2022 року скасувати.
Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
Стягнути з акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, будинок 1 Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за договором банківського вкладу (депозиту) за програмою "Стандарт на 6 місяців" від 23 вересня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" оформлений на підставі заяви № SAMDN01000737911694, яку викладено на бланку банку № 1004150200407953191: суму трьох процентів річних на суму прострочення виплати вкладу 34 287 грн 42 коп., суму інфляційних витрат на суму прострочення виплати вкладу у розмірі 234 318 грн 29 коп., а всього 268 605 грн 71 коп.
Зарахувати сплачену акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" 23 січня 2020 року на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 346 713 грн 71 коп. та застосувати поворот виконання рішення   і стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, будинок 1 Д) 78 099 грн 35 коп.
 
У задоволенні позову в іншій частині відмовити.
 
Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, будинок 1 Д) у дохід держави судовий збір у розмірі 2686 грн 50 коп.
 
Постанова суду  набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення. 
 
Повне судове рішення складено 27 березня 2023 року.
 
Суддя-доповідач:            

Судді: