ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/18026/19  Номер провадження 22-ц/814/758/23	Головуючий у 1-й інстанції Цвірюк Д.В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І.В. 
учасники справи: 
представник відповідача – адвокат Турутя З.О.

переглянув у  судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Туруті Захара Олеговича

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від  13 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Цвірюк Д.В., повний текст рішення складено – 22 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус ХМНО Луценко В.С., приватний нотаріус ХМНО Малахова Г.І., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

21 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус ХМНО Луценко В.С., приватний нотаріус ХМНО Малахова Г.І., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просив суд витребувати будинок АДРЕСА_1 з володіння громадянина ОСОБА_1 , за яким зареєстровано право власності на цей будинок, а також зареєструвати право власності на будинок АДРЕСА_1 за  ОСОБА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що 05.02.2008 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстровано в установленому законом порядку. Зазначає, що продавець, громадянин ОСОБА_6 попросив укласти з його матір`ю ОСОБА_3 договір позики грошових коштів та договір іпотеки. Того ж дня у забезпечення фіктивного зобов`язання було укладено іпотечний договір, об`єктом якого був спірний будинок, який було посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В., але, як зазначає позивач, жодних грошових коштів від громадянки ОСОБА_3 він не отримував та жодних договорів з останньою не укладав. З моменту набуття права власності ОСОБА_2 разом зі своєю родиною постійно проживали у вказаному будинку. 04 січня 2017 року у період відсутності позивача будинок з усіма речами, які в ньому знаходилися, було захвачено громадянином Литви ОСОБА_7 та іншими невідомими особами, які не попередили ні позивача, ні його родину про те, що вони зареєстрували право власності на будинок та мають намір вселитися у нього. Після звернення до правоохоронних органів було з`ясовано, що громадянка ОСОБА_3 на підставі іпотечного договору від 05.02.2008 року провела стягнення на предмет іпотеки, а саме на будинок АДРЕСА_1 та 29.03.2016 року зареєструвала право власності на будинок, про що ні позивачу, ні його родині не було повідомлено. Право власності на житловий будинок за ОСОБА_3 було зареєстровано державним реєстратором Харківського районного управління юстиції Михайловою Я.О. на підставі дубліката свідоцтва №992, виданого 30.07.2015 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Я.О., дубліката іпотечного договору, серія і номер 102 від 23.03.2016 року. Після цього 21.11.2016 року право власності ОСОБА_3 на спірний будинок припинено приватним нотаріусом ХМНО Луценко В.С. у зв`язку з виникненням права власності на нього у ОСОБА_4 на підставі договору дарування. Того ж дня на підставі договору дарування ОСОБА_4 передала у власність вказаний будинок ОСОБА_5 , яка, в свою чергу, в той же день на підставі договору дарування передала право власності на будинок ОСОБА_8 . Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом ХМНО Луценко В.С. Позивач зазначає, що ОСОБА_3 після звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, оформивши право власності на будинок АДРЕСА_1 за собою, з письмовою вимогою про добровільне звільнення житлового будинку не зверталася. 20.02.2017 року ОСОБА_2 було подано позовну заяву до Дзержинського районного суду м. Харкова про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, визнання права власності позивача на житловий будинок, вселення позивача в житловий будинок. Під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса ХМНО Малахової Г.І. з заявою про порушення ОСОБА_2 умов договору позики. При цьому, лист з вказаною заявою був надісланий у 2015 році на адресу у м. Київ, де ОСОБА_2 не проживає та знятий з реєстрації з 2012 року, але приватний нотаріус, не отримавши повідомлення про те, що останній повідомлений про існування боргу, та заяви з вимогою, видала ОСОБА_3 свідоцтво для реєстрації права власності на будинок. Після отримання свідоцтва остання зверталася два рази до державної реєстраційної служби з заявами про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 і два рази отримувала відмову. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року скасовано рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень та зобов`язано Харківське управління юстиції розглянути заяву ОСОБА_3 та здійснити державну реєстрацію на житловий будинок АДРЕСА_1 . Враховуючи наявність данного рішення суду, 14.02.2018 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2018 року визнанно нечинною постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року та провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою ОСОБА_3 від адміністративного позову. Постановою Харківського апеляційного суду від 14.03.2019 року скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.02.2018 року та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсними дублікат свідоцтва, договори дарування та скасовано записи в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та поновлено його порушене право на користування вказаним будинком. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.10.2019 року скасовано постанову Харківського апеляційного суду від 14.02.2019 року та залишено без змін рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.02.2018 року та роз`яснено про неправильно обраний спосіб захисту ОСОБА_2 , а саме про те, що необхідно було звертатися до суду із віндикаційним позовом, а не про визнання договорів недійсними. У зв`язку з тим, що майно вибуло з володіння позивача не з його волі, останній вбачає достатньо підстав для витребування майна в порядку статті 388 ЦК України та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2021 року позовні вимоги   ОСОБА_2  до   ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус ХМНО Луценко В.С., приватний нотаріус ХМНО Малахова Г.І., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено у повному обсязі.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 .
Зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 10 373,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що власником спірного нерухомого майна є позивач у справі, житловий будинок вибув з володіння останнього поза його волею, тому суд прийшов до висновку про необхідність застосування ст. 388 ЦК України до спірних правовідносин та витребувати з володіння ОСОБА_1 спірний житловий будинок. В частині вимоги про реєстрацію за позивачем права власності на спірний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові, таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається саме з 04.01.2017 року, а отже клопотання представника відповідача про застосування строку пощовної давності не підлягає задоволенню. Сторона відповідача на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своїх заперечень, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Турутя З.О., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що є необгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що отримання ОСОБА_3 дубліката свідоцтва про право власності на будинок порушило права позивача, т.я. порядок та підстави видачі дублікату вказаного нотаріального документу від 30.07.2015 року під час розгляду справи не досліджувалися, будь-якого правового обгрунтування такого висновку суду не наведено у рішенні. Вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що рішення суду у справі №638/2648/17-ц ухвалене у справі, у які брали участь ті самі особи, зокрама позивач, щодо якого було встановлено обставини, які мають значення для розгляду цієї справи, а саме, достовірно встановлено факт, що позивач отримав у ОСОБА_3 позику у сумі 4 166 250 грн., що становило в еквіваленті 825 000 доларів США, що позивач уклав з нею договір іпотеки, яким передав в іпотеку спірний будинок, позику не повернув і відповідно ОСОБА_3 оформила на себе право власності на будинок. Також постановою Верховного Суду від 09.10.2019 року у вказаній справі встановлені певні юридичні факти щодо законності дій ОСОБА_3 звернення стягнення на спірне нерухоме майно, тому на підставі ч. 4 ст .82 ЦПК України відповідач не повинен був доводити під час розгляду даної справи будь-які обставини законності звернення стягнення на предмет іпотеки 25.03.2016 року ОСОБА_3 . Також вказує, що дотримання процедури здійснення звернення на предмет іпотеки, а також укладення наступних договорів дарування не було предметом судового розгляду у суді першої інстанціїї, позовних вимог щодо зазначеного позивачем заявлено не було. При цьому посилається на висновок Верховного Суду України у справі №522/10652/15-ц , викладений у постанові від 02.11.2016 року. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні, пославшись на положення ст. 388 ЦК України, суд першої інстанції не навів конкретну обставину, передбачену ч. 1 ст. 388 ЦК України, наявністю якої суд обгрунтовує рішення. Наявністть у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його втребування від добросовісного набувача. Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, що спірне нерухоме майно позивачем було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння або було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у волоління. Вказує, що суд в обгрунтування рішення посилається на витяги з ЄРДР від 21.01.2017 року, від 06.05.2017 року та відповідні кримінальні провадження, які не є належними доказами на підтвердження будь-яких підстав вибуття спарного майна з володіння позивача або факту викрадення майна. Щодо направлення письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, то посилається на відповідні висновки Верховного Суду та зазначає, жодної адреси для листування з приводу виконання договору іпотеки від 05.08.2008 року позивач ОСОБА_3 не повідомляв, жодних доказів суду з приводу повідомлення про зміну адреси для листування не надав, що ОСОБА_3 , виконавши передбачений ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» обов`язок належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, правомірно звернула стягнення на предмет іпотеки, тому суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про наявнімть правових підстав для задоволення позову. Щодо застосування строків позовної давності, вказує, що позивач був стороною правочинів позики та іпотеки, які є чинними, він знав про наявність заборгованості перед ОСОБА_3 , наявність іпотеки спірного нерухомого майна та можливість звернення стягнення на це майно іпотекодержателем у будь-який час, позивач міг довідатися про факт звернення стягнення на предмет іпотеки 25.03.2016 року, оскільки відповідна інформація оприлюднена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто з моменту внесення відомостей про звернення стягнення на предмет іпотеки, що мало місце 25.03.2016 року, позивач міг дізнатися про порушення своїх прав, а з даним позовом він звернувся до суду поза межами строку позовної давності 21.11.2019 року. При цьому посилається на відповідні правові позиції Верховного Суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.11.2021 року дана цивільна справа витребувана з Дзержинського районного суду м. Харкова (т.3 а.с. 69).
Ухвалами Харківського апеляційного суду від 07.12.2021 року, 28.12.2021 року дана справа повернута до суду першої інстанції для належного оформлення (т.3 а.с. 73,78). 

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.02.2022 року у даній справі відкрито апеляційне провадження (т.3 а.с. 93).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.02.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 19.04.2023 року о 10-30 год., з повідомленням учасників справи (т.3 а.с. 96).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 02.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.3 а.с. 101).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 року справа призначена до апеляційного розгляду на 18.01.2023 року о 10-00 год., з повідомленням учасників справи (т.3 а.с. 102). 

У судове засідання 29.03.2023 року до апеляційного суду не з`явилися інші учасники справи, 28.03.2023 року від позивача надійшла заява з проханням розгляд справи проводити без його участі та без участі його представника. 

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 05.02.2008 року за договором купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В., позивач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_6 у власність житловий будинок літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна продажу житлового будинку з надвірними будівлями за домовленістю сторін визначається 878705, 00 грн. (т.1 а.с. 22,23).

Також, 05.02.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів на суму 4 166 250,00 грн., що підтверджується копією цього договору (т.1 а.с. 25).

Цього ж дня, а саме 05.02.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на забезпечення договору позики укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В., та зареєстрований в реєстрі за № 1064 (т.1 а.с. 26).

Відповідно до п.1 цього договору боржник позичив у кредитора 4 166 250 грн., що сторони на день укладання цього договору домовились рахувати як еквівалент 825 000 доларів США, які зобов`язується повернути до 01 жовтня 2008 року, згідно з умовами договору позики грошей, укладеному 28.01.2008 року між кредитором та боржником у простій письмовій формі. Сторони передбачили продовження терміну договору шляхом внесення змін та доповнень до договору іпотеки.

Згідно п. 2 іпотечного договору, у забезпечення виконання зобов`язання, що викладено у п.1 цього договору, укладається договір іпотеки. Предмет іпотеки складає: житловий будинок літ. «Ж-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, з надвірними будівлями та спорудами літ. «Ж-2» за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №174870765 від 23.07.2019 року (т.1 а.с. 19-21).

З витягу ЄРДР від 21.01.2017 року, кримінальне провадження №12017220480000314 за ч.3 ст. 185 КК України, вбачається, що 20.01.2017 року до СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області надійшла ухвала з Дзержинського районного суду м. Харкова, якою зобовязано внести відомості за заявою ОСОБА_2 щодо протиправних дій невстановлених осіб (т.1 а.с. 58).

Також, з витягу ЄРДР від 06.05.2017 року, кримінальне провадження №12017220480002266 за ст. 356 КК України, вбачається, що 05.05.2017 року до СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області надійшла ухвала з Дзержинського районного суду м.Харкова стосовно внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_9 за фактом того, що 04.01.2017 року громадянин ОСОБА_10 , який набув право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно утримує речі, які належать не йому (т.1 а.с. 59).

Позивач у позові зазначає, що після звернення до правоохоронних органів було з`ясовано, що громадянкою ОСОБА_3 на виконання укладеного між ними іпотечного договору від 05.02.2008 року, задоволено свої кредиторські вимоги за договором позики шляхом оформлення права власності на спірний житловий будинок.

Як вбачається з копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №78272989 від 17.01.2017 року, 25.03.2016 року право власності на житловий будинок було зареєстровано за №13919211 державним реєстратором Харківського районного управління юстиції Михайловою Я.О. за ОСОБА_3 на підставі дубліката свідоцтва серія та №992, виданого 30.07.2015 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., дубліката іпотечного договору, серія та №102, виданого 23.03.2016 року приватним нотаріусом Єніною Л.В. Підстава внесення данного запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28991146 від 29.03.2016 року (т.1 а.с. 32).

21 листопада 2016 року було укладено три договори дарування спірного будинку: ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 , реєстровий №4603, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 , реєстровий №4607, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_11 , реєстровий №4609. Зазначені копії договорів дарування містяться в матеріалах справи та досліджені судом (т.1 а.с. 38,39,40).

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, у 2017 році ОСОБА_2 подав позовну заяву до Дзержинського районного суду м. Харкова про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, визнання права власності позивача на житловий будинок, вселення позивача в житловий будинок. 

Під час проведення судового розгляду судом було встановлено, що ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Г.І. із заявою про порушення ОСОБА_2 умов договору позики грошових коштів від 05.02.2008 року, в якій була вимога про сплату боргу у тридцятиденний строк (т.2 а.с. 68). 

Вказаний лист був надісланий у 2015 році на адресу позивача у м. Київ, після чого приватний нотаріус ХМНО Малахова Г.І. видала ОСОБА_3 свідоцтво для реєстрації права власності на спірний будинок (т.1 а.с. 37).

Після отримання свідоцтва ОСОБА_3 двічі зверталася до реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції із заявами з приводу реєстрації за нею права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки і два рази отримувала відмову у державній реєстраціїї прав та їх обтяжень (т.1 а.с. 60,61).

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_3 до Харківського міського управління юстиції Харківської області, Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії був задоволений. Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Хафусової В.В. Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України від 20.08.2015 року №23799006 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за заявою реєстраційний номер 12633924 від 03.08.2015 року для проведення державної реєстрації права власності, форма власності приватна, на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 . Зобов`язано Харківське міське управління юстиції розглянути заяву ОСОБА_3 та документи та здійснити державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ. "Ж-2" загальною площею 352,00 кв.м. та житловою площею 138,00 кв.м. з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , форма власності приватна, за ОСОБА_3 . Копія вищезазначего рішення міститься в матеріалах справи та досліджена судом (т.1 а.с. 62-64).
Після прийняття постанови Харківського адміністративного суду від 27.01.2016 року, 25.03.2016 року право власності на предмет іпотеки, житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за №13919211 державним реєстратором Харківського районного управління юстиції Михайловою Я.О. за ОСОБА_3 (т.1 а.с. 32).

Враховуючи наявність постанови Харківського адміністративного суду від 27.01.2016 року, рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.02.2018 року у справі №638/2648/17-ц у задоволенні позову ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, визнання права власності позивача на житловий будинок, вселення позивача в житловий будинок було відмовлено (т.1 а.с. 41-43).

У подальшому ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2018 року прийнято відмову ОСОБА_12 від адміністративного позову до Харківського міського управління юстиції Харківської області, Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання нечинною постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року, провадження у справі закрито (т.1 а.с. 65).

Постановою Харківського апеляційного суду від 14.03.2019 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_13 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.02.2018 року, визнано недійсним дублікат свідоцтва від 06.03.2015 року, договори дарування житлового будинку, скасовано записи в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та поновлено його порушене право на користування зазначеним будинком.

У подальшому ОСОБА_7 було подано касаційну скаргу до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду на постанову Харківського апеляційного суду від 14.03.2019 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.10.2019 року скасовано постанову Харківського апеляційного суду від 14.02.2019 року та залишено без змін рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.02.2018 року (т.1 а.с .49-54).

Зі змісту вище зазначеної постанови суду вбачається, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, а саме, останній повинен був звертатися до суду із віндикаційним позовом, а не з позовом про визнання договорів недійсними. 

На виконання ухвали суду про витребування доказів приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. до суду надані належним чином завірені копії документів, які підтверджують направлення та отримання ОСОБА_2 рекомендованого листа за заявою ОСОБА_3 з вимогою сплати боргу за договором іпотеки у тридцятиденний строк від 26.01.2015 року (т.2 а.с. 69).

Відповідно до наданих документів судом встановлено, що приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. здійснювалося повідомлення ОСОБА_2 про порушення умов договору позики грошових коштів від 05.02.2008 року за адресою: АДРЕСА_2 (т.2 а.с. 69). 
Згідно копії зворотнього повідомлення, наданої приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., ОСОБА_2 заяву ОСОБА_3 не отримав (т.2 а.с. 70,71).

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_2 , серія НОМЕР_1 , останнього знято з реєстрації місця проживанняза адресою: АДРЕСА_2 з 13.11.2012 року та зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 13).

Крім того, умови іпотечного договору від 05.02.2008 року не містять вимоги про те, що ОСОБА_2 повинен повідомити кредитора про зміну місця свого проживання, а отже, посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_2 жодної іншої адреси для листування з приводу виконання договору іпотеки ОСОБА_3 не повідомляв, суд першої інстанції визнав безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 про порушення умов договору позики від 05.02.2008 року належним чином повідомлений не був, а отже, отримання ОСОБА_3 дубліката свідоцтва про право власності та в подальшому укладання договорів дарування спірного будинку порушують права позивача. 

Також, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 набув право власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу від 05.02.2008 року, реєстраційний №1019, який не оскаржувався, визнанний нечинним не був. Вказаний факт не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи.

Крім того, ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2018 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року, якою право власності на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 , визнанно нечинною (т.1 а.с. 65).

Допитана у суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_9 , яка є дружиною позивача, показала, що у 2008 році вони разом з чоловіком придбали будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Продавцем будинку був ОСОБА_6 , який був їх товаришем. При купівлі будинку задля неперерахування одразу усієї суми було вирішено укласти договір позики з невідомою свідку ОСОБА_3 .Увесь час свідок разом з позивачем та їхніми дітьми проживали у будинку, гарно спілкувались сім`ями із ОСОБА_6 . На початку 2017 року свідок разом із дітьми поїхала до заміського будинку, наступного дня, а саме 04.01.2017 року їй зателефонували сусіди і повідомили, що у їх дворі коється щось незрозуміле, багато сторонніх людей знаходяться на подвір`ї будинку. Після дзвінка ОСОБА_9 одразу приїхала додому та побачила купу людей, які вибивали двері будинку. З усіх осіб остання впізнала лише ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . ОСОБА_9 власноручно ввимкнула сигналізацію у будинку, після чого їй повідомили, що далі її не пустять та, начебто, вони з чоловіком винні 1 мільйон доларів США. ОСОБА_14 разом з невідомими свідку особами заволоділи будинком та усіма речами, що в ньому знаходились, дозволили забрати лише автомобіль. Свідок одразу викликала міліцію, але це не було ефективним, у зв`язку з чим остання зверталася до суду з відповідними скаргами на бездіяльність працівників міліції. Також повідомила, що їй стало відомо про перехід права власності на будинок саме 04.01.2017 року. ОСОБА_3 жодним чином не повідомляла ні позивача, ні свідка про намір стягнути кошти за договором позики. Повідомила, що її чоловік зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі, про що свідок має розписки, які залишились у будинку разом з іншими речами.

Стосовно клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з наступного.

У статті 256 ЦК України зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

У рішеннях слідчих суддів, так і у витягах з ЄРДР, які досліджені судом, зазначено дату вчинення кримінальних правопорушень відносно позивача та його майна, а саме 04.01.2017 року. 

Таким чином, на підставі досліджених доказів, показань свідка, суд прийшов до висновку, що саме 04.01.2017 року позивачу стало відомо про перехід права власності на будинок.

За таких підстав, суд прийшов до висновку, що відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається саме з 04.01.2017 року, а отже клопотання представника відповідача не підлягає задоволенню.

Позивач вказав про те, що він як власник спірного майна з метою повернення майна з чужого незаконного володіння звернувся до суду з даним позовом з метою поновлення порушеного права власності.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним кодексом України передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першоюстатті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі.

При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором дарування нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Разом із тим, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першоїстатті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Предметом даного спору є витребування будинка АДРЕСА_1    з чужого незаконного володіннягромадянина ОСОБА_1 , за яким зареєстровано право власності на цей будинок, а також зареєструвати право власності на будинок АДРЕСА_1 за  ОСОБА_2 .
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, я кщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати  (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
        Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

       Як правильно встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, спірний житловий будинок вибув з володіння позивача поза його волею, тому суд прийшов правомірно до висновку про необхідність застосування п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України до спірних правовідносин та витребувати з володіння ОСОБА_1 спірний об`єкт нерухомого майна.

       По справі вбачається, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку відбувся 05.02.2008 року. 

       Згідно п.1,2 цього договору продаж житлового будинку з надвірними будівлями за домовленістю сторін вчинено за 878 705,00 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за проданий житловий будинок з надвірними будівлями. Цей договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів за №2671193 (т.1 а.с. 22,23).

       Вказаний договір купівлі-продажу не оспорений, є чинним, він не містить будь-яких застережень відносно існування договору позики грошових коштів від 05.02.2008 року чи іпотечного договору від 05.02.2008 року.

       05.02.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено у простій письмовій формі договір позики грошових коштів у розмірі 4 166 250,00 грн., що сторони на день укладення цього договору домовилися рахувати як еквівалент 825 000,00 доларів США (т.1 а.с. 25), на строк - до 01 жовтня 2008 року.

       При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у пункті 1 іпотечного договору від 05.08.2008 року вказано, що боржник позичив у кредитора суму у розмірі 4 166 250,00 грн., що сторони на день укладення цього договору домовилися рахувати як еквівалент 825 000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до першого жовтня 2008 року, згідно з умовами договору позикик грошей, укладеному 28.01.2008 року між боржником та кредитором у простій письмовій формі (т.1 а.с. 26).

       Тобто, в іпотечному договорі зазначена інша дати укладення договору позики 28.01.2008 року, яка за змістом договору не виправлена нотаріусом, тобто не відповідає даті укладення договору позики 05.02.2008 року.

       Крім цього, колегія суддів завертає увагу на ту обставину, що договір позики передбачав строк її повернення - до 01 жовтня 2008 року. 29.03.2016 року ОСОБА_3 зареєструвала за собою право приватної власності на спірний житловий будинок на підставі дублікату іпотечного договору, отже, звернення стягнення на предмет іпотеки – спірний житловий будинок відбулося більш, ніж через 7 років, тобто з порушенням загального строку позовної давності три роки щодо вимоги про повернення позики, укладеної на строк до 01.10.2008 року, без належного повідомлення боржника ОСОБА_2 , як це встановлено судом першої інстанції, щодо порушення умов договору позики грошових коштів, що вплинуло на його права, оскільки він не міг заявити про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що є необгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що отримання ОСОБА_3 дубліката свідоцтва про право власності на будинок порушило права позивача, т.я. порядок та підстави видачі дублікату вказаного нотаріального документу від 30.07.2015 року під час розгляду справи не досліджувалися, будь-якого правового обгрунтування такого висновку суду не наведено у рішенні, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають дійсності. Обставини, що стосуються отримання ОСОБА_3 дубліката свідоцтва про право власності на будинок, є фактичними обставинами у справі, на які посилався у позові позивач та які повно і всебічно досліджені судом першої інстанції та відповідно до них правильно встановлені дійсні правовідносини у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що рішення суду у справі №638/2648/17-ц ухвалене у справі, у якій брали участь ті самі особи, зокрама позивач, щодо якого було встановлено обставини, які мають значення для розгляду цієї справи, а саме, достовірно встановлено факт, що позивач отримав у ОСОБА_3 позику у сумі 4 166 250 грн., що становило в еквіваленті 825 000 доларів США, що позивач уклав з нею договір іпотеки, яким передав в іпотеку спірний будинок, позику не повернув і відповідно ОСОБА_3 оформила на себе право власності на будинок, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому колегія суддів звертає, що у справі №638/2648/17-ц предметом спору було скасування рішення про державну реєстрацію прав власності на житловий будинок, визнання договорів дарування житлового будинку недійсним, визнання права власності на житловий будинок та вселення. У відповідності до вимог ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. 

Доводи апеляційної скарги про те, що дотримання процедури здійснення звернення на предмет іпотеки, а також укладення наступних договорів дарування не було предметом судового розгляду у суді першої інстанціїї, позовних вимог щодо зазначеного позивачем заявлено не було, то ці доводи не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ці обставини є фактичними обставинами справи, на які посилався позивач, вони досліджені та перевірені судом першої інстанції, тому суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про порушення процедури звернення на предмет іпотеки. 

Доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваному рішенні, пославшись на положення ст. 388 ЦК України, суд першої інстанції не навів конкретну обставину, передбачену ч. 1 ст. 388 ЦК України, наявністю якої суд обгрунтовує рішення, то ці доводи не відповідають дійсності, оскільки суд першої інстанції у мотивавальній частині рішеня вказав, що власник має право витребувати майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 

Доводи апеляційної скарги щодо направлення письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, що жодної адреси для листування з приводу виконання договору іпотеки від 05.08.2008 року позивач ОСОБА_3 не повідомляв, жодних доказів суду з приводу повідомлення про зміну адреси для листування не надав, що ОСОБА_3 , виконавши передбачений ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» обов`язок належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, правомірно звернула стягнення на предмет іпотеки, тому суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки з 12.12.2012 року позивач значиться зареєстрованим за адресою в м. Харкові, а направлена письмова вимога на його ім`я в м. Київ повернулася без вручення (т.2 а.с. 70,71), тому відсутні підстави вважати про належне повідомлення іпотекодавця про усунення порушення основного зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності, то ці доводи не заслуговують на увагу та не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції, саме 04.01.2017 року позивачу стало відомо про перехід права власності на будинок, інших доказів в цій частині стороною відповідача не надано, тому позивачем не пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права, вказані представником в цій частині доводи, є припущеннями, які не грунтуються на належних та допустимих доказах. 

        Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Туруті Захара Олеговича - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 29 березня 2023 року.

СУДДІ:         А. І. Дорош                 О. А. Лобов                        В. М. Триголов