Постанова                                             
Іменем України                               
 
07 грудня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 753/8006/20
провадження № 61-7642св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач),                    Пророка В. В.,                  
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , Міністерство юстиції України, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на протокольну ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року в складі судді Лужецької О. Р. та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року в складі колегії суддів: Кравець В. А., Желепи О. В., Шкоріної О. І., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,

 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2020 року Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» (далі - ПАТ «МТБ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України, в якому просило суд: 
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ПАТ «МТБ Банк» нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - квартира); 
- зобов`язати Міністерство юстиції України та органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, державних реєстраторів прав на нерухоме майно, в тому числі осіб, які виконують функції реєстраторів, здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «МТБ Банк» у зв`язку з витребуванням майна з незаконного володіння.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 23 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Центр» (далі - ПАТ «КБ «Центр»), правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», та фізичною особою- підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_2 був укладений договір про відновлювальну кредитну лінію № 230211/6-КЮ, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надано кредит у сумі 2 000 000,00 грн. 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23 лютого             2011 року між ПАТ «КБ «Центр» та ФОП    ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку спірну квартиру.
 
У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язання за кредитним договором та наявності заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «КБ «Центр», позивач, керуючись умовами договору, шляхом досудового врегулювання, передбаченого статтею 36 Закону України «Про іпотеку», звернув стягнення на предмет іпотеки на підставі договору. Право власності банка зареєстровано                30 травня 2014 року, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ «КБ «Центр».
 
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 лютого                    2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 серпня 2014 року № 14965353 та зобов`язано Міністерство юстиції України виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності банку на спірну квартиру.
 
Після прийняття судом зазначеного рішення ОСОБА_2 вніс зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та вчинив фраудаторний правочин 20 вересня 2017 року, в результаті якого спірне нерухоме майно без волі позивача вибуло з його власності до ОСОБА_1 .
 
Однак 28 липня 2017 року ПАТ «МТБ Банк» подало касаційну скаргу на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2017 року, за результатом розгляду якої постановою Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року скасовано оскаржувані судові рішення та закрито провадження у справі.
 
Отже, рішення, на підставі якого ОСОБА_2 вніс зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності на спірну квартиру, було скасовано, що свідчить про те, що спірна квартира вибула із законного володіння позивача без його волі.
 
Посилаючись на зазначене, позивач просив задовольнити його позовні вимоги.
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2020 року залучено до участі у цій справі ОСОБА_2 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
 
30 вересня 2021 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 подав до суду позов про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, в якому просив залучити його до участі у цій справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, прийняти до розгляду позовну заяву та розглянути її у порядку, передбаченому ЦПК України. 
 
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначав, що банк незаконно набув право власності на спірну квартиру, що підтверджується постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 липня   2017 року. Однак постановою Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року скасовано зазначені судові рішення та закрито провадження у справі, а також роз`яснено ОСОБА_2 про його право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.
 
Оскільки на час прийняття касаційним судом постанови про закриття провадження у справі № 826/19487/14 ОСОБА_2 вже не був власником спірної квартири, то у нього були відсутні підстави для звернення до суду з цивільним позовом у зв`язку з відсутністю порушених або оспорених його прав до часу звернення банку до суду з позовом про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 . 
 
Також зазначав, що, на його думку, аналізуючи обставини та матеріали справи, зміст позову та відповіді представників позивача, а також матеріали реєстраційної справи № 12183858000, його цивільні права можуть бути порушені, тому просив залучити його до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та прийняти до розгляду його позовну заяву. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 повернено та роз`яснено право звернутися до суду з окремим позовом. 
 
Не погоджуючись з указаною протокольною ухвалою, 15 січня 2022 року                ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив процесуальне рішення суду першої інстанції від 18 листопада 2021 року про повернення його заяви                                      від 30 вересня 2021 року скасувати та зобов`язати суд вирішити питання щодо відкриття провадження у справі за його позовною заявою відповідно до приписів статей 185-188 ЦПК України та постановити відповідну ухвалу.
Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року апеляційну скаргу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета               спору, - ОСОБА_2 залишено без задоволення, а протокольну ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про повернення  позовної заяви третьої особи ОСОБА_2 , зазначивши, що такі висновки відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, апеляційний суд виходив із того, що позов ОСОБА_2 не взаємопов`язаний із первісним позовом, оскільки його вимоги виникли з інших правовідносин, тому спільний розгляд із первісним позовом є неможливим. Крім того,               ОСОБА_2 не обґрунтовує свій позов тим, що має будь-яке право на предмет спору, та такі обставини не встановлено судом.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У серпні 2022 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати протокольну ухвалу Дарницького районного суду                     м. Києва від 18 листопада 2021 року і постанову Київського апеляційного суду                                 від 07 липня 2022 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішеннь заявник зазначає порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що обидва позови є взаємопов`язаними, а спільний їх розгляд є доцільним, оскільки задоволення зустрічного позову може виключити задоволення первісного позову в повному обсязі, що відповідає правовій позиції, викладеній у пунктах 4.13-4.15 постанови Верховного Суду від 09 вересня 2019 року в справі № 910/12463/18.
 
Зазначає, що суд першої інстанції під час вирішення питання про прийняття зустрічного позову третьої особи: порушив порядок, встановлений                         статтею 185 ЦПК України щодо вирішення питання про відкриття окремого провадження згідно з позовною заявою ОСОБА_2 від 30 вересня 2021 року та її повернення заявнику; неправильно застосував приписи частини першої                      статті 193 ЦПК України щодо строків подання позову третьою особою із самостійними вимогами; не застосував приписи частини першої статті 52 ЦПК України щодо строку вступу у справу третьої  особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору; не дослідив зміст первинного та зустрічного позовів, не встановив їх взаємопов`язаність та не застосував частину другу              статті 193 ЦПК України. Крім того, суд першої інстанції у порушення вимог частини шостої статті 185 ЦПК України не виніс ухвалу про повернення ОСОБА_2 позовної заяви, яка б містила мотиви, з яких суд дійшов до такого висновку з посиланням на норми закону, якими керувався суд при прийнятті такого рішення. 
 
Апеляційний суд не звернув уваги на зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповно дослідив обставини справи, неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права і порушив норми процесуального права та безпідставно відмовив у задоволенні апеляційної скарги. Також апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що первісний позов ПАТ «МТБ Банк» про витребування спірного нерухомого майна не стосується прав і обов`язків третьої особи ОСОБА_2 , який не є власником спірного нерухомого майна. Так, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що 20 вересня 2017 року ОСОБА_2 під час відчуження спірного нерухомого майна діяв як законний власник цього майна, оскільки                15 лютого 2017 року суд у справі № 826/19487/14 скасував незаконну реєстрацію права власності на це майно за ПАТ «КБ «Центр».
 
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги обставини, які зазначені в зустрічному позові ОСОБА_2 та в апеляційній скарзі, які свідчать, що первісний позов і зустрічний позов мають той самий предмет спору, є взаємнопов`язаними, та що їх доцільно розглядати одночасно, оскільки задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 повністю виключає задоволення первісного позову ПАТ «МТБ Банк» про витребування спірного нерухомого майна. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що метою подання ОСОБА_2 зустрічного позову є доведення відсутності у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом. У разі встановлення судом фактів протиправних дій ПАТ «КБ «Центр» під час звернення стягнення на предмет іпотеки (спірне нерухоме майно) та встановлення порушення норм  закону при  при державній реєстрації права власності за банком на спірне майно, то буде доказана відсутність у позивача ПАТ «МТБ Банк» права на витребування спірного нерухомого майна від добросовісного набувача ОСОБА_1 .
 
Апеляційний суд помилково ототожнив предмет спору (квартиру) з предметом позову та помилково встановив, що первісний і зустрічний позов стосуються різних предметів спору.
 
Доводи інших учасників справи
 
У листопаді 2022 року ПАТ «МТБ Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а висновки судів попередніх інстанцій - законними та обґрунтованими. Також посилається на те, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2020 року ОСОБА_2 був залучений до розгляду справи як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а позов про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подав майже через рік - 30 вересня 2021 року. Жодних поважних причин пропуску строку для звернення до суду із зустрічним позовом ОСОБА_2 не наводив. Позивач зазначає, що такі дії третьої особи свідчать про зловживання ним своїми процесуальними правами та затягування розгляду справи. Крім того, зазначає, що заявлений позов ОСОБА_2 не взаємопов`язаний із первісним позовом, оскільки вимоги за цим позовом виникли з інших правовідносин, тому його спільний розгляд із первісним позовом є неможливим. Також ОСОБА_2 не обґрунтовує свій позов тим, що має будь-яке право на предмет спору, та такі обставини не вбачаються з матеріалів справи. Тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу з Дарницького районного суду м. Києва.
 
У жовтні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                      2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
За частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів із метою забезпечення цивільних прав.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
 
Положеннями статті 43 ЦПК України визначені загальні процесуальні права та обов`язки учасників справи.
 
Порядок та умови вступу третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, у справу врегульованого нормами статті 52 ЦПК України.
 
Відповідно до статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача. Після вступу у справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням учасника справи розглядається спочатку.
 
Необхідною умовою набуття статусу третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору є дотримання таких критеріїв як: 1) матеріально-правовий (наявність єдиного предмету спору); 2) суб`єктний (позовні вимоги можуть бути пред`явлені як одній стороні, так і декільком сторонам); 3) часовий (вступ у справу відбувається до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження).
 
Дотримання цих критеріїв необхідно оцінювати та з`ясовувати під час прийняття рішення щодо вступу у справу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги.
 
За статтею 195 ЦПК України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження, застосовуються положення статей 193 і 194 ЦПК України, тобто як до вимог щодо подачі зустрічного позову.
 
Відповідно до частини другої статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
 
Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема, коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження із первісним позовом ухвалою суду.
 
Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватися. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
 
Таким чином, у процесі розгляду судом спору між позивачем і відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, щодо якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
 
Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень статті 52 ЦПК України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.
Таким чином, позовні вимоги третьої особи, яка подала позов відповідно до приписів статті 52 ЦПК України, можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.
 
Аналогічні за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 916/3245/17,                                       від 12 червня 2019 року в справі № 916/542/18 та Верховного Суду                                     від 09 вересня 2019 року в справі № 910/12463/18.
 
Отже, участь третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, характеризується такими ознаками: 1) вступають у процес, що розпочався;                               2) вступають у процес до закінчення судового розгляду; 3) є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин; 4) вступають у процес добровільно та з власної ініціативи; 5) втручаються у спір між сторонами, що вже виник; 6) їх інтереси суперечать, як правило, інтересам обох сторін; 7) заявляють самостійні вимоги на предмет спору (можуть претендувати на весь предмет чи на його частину);                          8) відстоюють у процесі свої інтереси, а тому, їхня юридична заінтересованість носить особистий характер. Матеріально-правовий інтерес полягає в тому, що рішення, яке буде винесено судом у конкретній справі, може порушити права та інтереси третьої особи. Процесуально-правовий інтерес третьої особи полягає в недопущенні ухвалення судом невигідного для себе рішення; 9) вступають у справу, пред`явивши позов до однієї або до обох сторін.
 
Право на пред`явлення позовної заяви третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, не є абсолютним, подаючи позовну заяву заявник повинен дотримуватися вимог ЦПК України щодо форми, змісту, строку подання, а також порядку її подання.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу. До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
 
Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (частина третя статті 194 ЦПК України).
Встановивши, що заявлені у позові ОСОБА_2 вимоги не є позовними вимогами третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у цій справі у розумінні статті 52 ЦПК України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про повернення позовної заяви.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Як убачається з матеріалів справи, спір між сторонами за первісним віндикаційним позовом виник із правовідносин щодо витребування майна, а саме спірної квартири з незаконного, на думку позивача, володіння                          ОСОБА_3 та зобов`язання здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру за позивачем, тобто щодо права власності на спірну квартиру, яке зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 , та з яким не погоджується                    ПАТ «МТБ Банк», і не стосується прав і обов`язків третьої особи -                       ОСОБА_2 , який не є власником спірного нерухомого майна.
 
Водночас, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет                     спору, - ОСОБА_2 щодо визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Сидорчука А. В. від 06 серпня 2014 року № 14965353 обґрунтовано порушенням його прав як колишнього власника спірної квартири, тобто спір виник не із правовідносин за віндикаційним позовом щодо витребування квартири та вчинення реєстраційних дій щодо права власності на квартиру, а з правовідносин, за якими ОСОБА_2 як колишній власник не погоджується з вчиненням банком реєстраційних дій щодо набуття права власності на вказану квартиру за іпотечним договором ще у 2014 році.
 
Тобто позов третьої особи ОСОБА_2 не є взаємопов`язаним з первісним позовом, адже вимоги за первісним позовом виникли з інших правовідносин, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що це унеможливлює спільний розгляд позову ОСОБА_2 з первісним позовом у цій справі.
 
Виходячи із зазначеного, суд апеляційної інстанції, перевіряючи наявність чи відсутність підстав для спільного розгляду позову ОСОБА_2 , дійшов обґрунтованого висновку, що спір за первісним позовом та позовом третьої особи з самостійними вимогами не взаємопов`язаний, оскільки вимоги третьої особи виникли з інших правовідносин, тому спільний розгляд з первісним позовом є неможливим. Крім того, суд апеляційної інстанції правильно врахував те, що   ОСОБА_2 не обґрунтовує свій позов тим, що має будь-яке право на предмет спору, та такі обставини не встановлено судом.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди залишили поза увагою, що обидва позови є взаємопов`язаними, а спільний їх розгляд є доцільним, оскільки задоволення зустрічного позову може виключити задоволення первісного позову в повному обсязі, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги з огляду на таке.
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень статті 52 ЦПК України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, щодо якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
 
Однак, як вбачається з матеріалів справи, третя особа ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, у зв`язку з відчуженням її ОСОБА_1 , позовна заява ОСОБА_2 не містить обґрунтувань порушення його прав на спірну квартиру, а також обґрунтувань, які він має самостійні вимоги щодо предмета спору у цій справі.
 
Таким чином, вимога третьої особи не спрямована на предмет спору між позивачем та відповідачем, позовні вимоги ОСОБА_2 не містять самостійних вимог щодо предмета спору у цій справі за первісним та зустрічним позовами у розумінні положень статті 52 ЦПК України, тому суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 з роз`ясненням останньому права на звернення до суду з окремим позовом.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції у порушення вимог частини шостої статті 185 ЦПК України не постановив ухвалу про повернення                     ОСОБА_2 позовної заяви, яка б містила мотиви, з яких суд дійшов до такого висновку з посиланням на норми закону, якими керувався суд, постановляючи ухвалу, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги з огляду на таке.
 
Відповідно до частини другої статті 52 ЦПК України про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є, серед іншого, ухвали.
 
Згідно з частиною другою статті 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.
 
Частиною другою статті 259 ЦПК України визначено, що рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються у нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.
 
Відповідно до частин четвертої та п`ятої наведеної статті ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.
 
Тобто процесуальним законом визначено право суду ухвалювати відповідні процесуальні рішення у виді ухвали, не виходячи до нарадчої кімнати, разом із цим передбачено обов`язок суду щодо занесення відомостей про таке судове рішення до протоколу судового засідання.
 
Оскільки нормами процесуального права не визначено, з яких процесуальних питань суд вправі постановляти ухвали, не виходячи до нарадчої кімнати, у таких випадках суд керується міркуванням відсутності безпосередньої законодавчої заборони на вирішення певних процесуальних питань такого виду ухвал, урахувавши важливість вирішеного питання, предмет позову, складність справи, а також очевидний характер того рішення, яке з урахуванням усіх обставин вправі був постановити суд. Зокрема, якщо відповідне процесуальне рішення не потребує детальної аргументації, наведення обґрунтованих висновків, відповіді на кожний довід учасників справи, таке рішення може бути ухвалено судом без виходу до нарадчої кімнати шляхом його проголошення та внесення відповідних відомостей до протоколу судового засідання.
 
Постановлення судом першої інстанції ухвали про повернення позовної заяви не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, не призвело до порушення прав третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 . 
 
Щодо аргументу скаржника про порушення судами його права на доступ до правосуддя колегія суддів зазначає, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пелевін проти України» (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, від 20 травня 2010 року).
 
Тобто право на подачу позовів третіми особами, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, у справі, яка вже розглядається, не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку подачі таких позовних заяв не є обмеженням в отриманні судового захисту. Процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб, що є передбачуваними для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище конкретних норм ЦПК України.
 
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися до суду із самостійним позовом.
 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги на правильність висновків судів попередніх інстанцій не впливають.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Протокольну ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада                 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                            І. В. Литвиненко
 
С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров 
 
В. В. Пророк