П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 лютого 2023 р.	м.Одеса	Справа № 400/4175/22	

Головуючий І інстанції: Мороз А.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 10.11.2022р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
13.09.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду  з адміністративним позовом до Відділу ПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса) та 3-ї особи - ГУ ПФУ в Миколаївській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Відділу ПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо невиконання судового рішення у справі №400/335/22, яким зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити з 01.10.2021р. перерахунок його пенсії на підставі довідки від 30.11.2021р. №9/1/3417, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виплатити йому перераховану пенсію, з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати відповідача виконати судове рішення у справі №400/335/22, яким зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити з 01.10.2021р. перерахунок його пенсії на підставі довідки від 30.11.2021р. №9/1/3417, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виплатити йому перераховану пенсію, з урахуванням раніше виплачених сум.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.07.2022р. Відділом ПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса) було відкрито виконавче провадження №69401467 з примусового виконання виконавчого листа від 25.05.2022р. (у справі №400/335/22) про зобов`язання ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити перерахунок пенсії позивача на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 30.11.2021р. №9/1/3417, та виплатити йому перераховану пенсію. Однак, як вказує позивач, дане виконавче провадження здійснюється формально, будь-які дії щодо виконання судового рішення не проводяться та будь-які дієві, в межах діючого законодавства, заходи не вживаються.
Представник 3-ї особи надав до суду першої інстанції письмові пояснення, у якому позовні вимоги не визнав та зазначив, що ГУ ПФУ в Миколаївській області, на виконання Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.04.2022р. у справі №400/335/22, було проведено позивачу перерахунок пенсії, розмір якої склав - 16085,55 грн. При цьому, загальний розмір доплати за період з 01.10.2021р. по 30.06.2022р. склав - 72912,25 грн. Однак, у зв`язку з початком бойових дій на території України та оголошенням воєнного стану бюджет ПФУ на 2022р. затверджено не було, а тому рішення суду від 21.04.2022р. у справі №400/335/22 виконано в межах наявних у пенсійного органу повноважень.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року (ухваленим в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не здійсненні заходів примусового виконання рішень, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», під час примусового виконання виконавчого листа у справі №400/335/22, виданого Миколаївським окружним адміністративним судом 25.05.2022р. У задоволенні решті позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, відповідач 21.11.2022р. подав апеляційну скаргу.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2022р. дану апеляційну скаргу повернуто апелянту на підставі ч.4 ст.298 КАС України.
20.12.2022р. відповідач повторно подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 10.11.2022р., в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2022р. та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Окрім того, апелянт заявив клопотання про поновлення строку оскарження судового рішення.
Позивач та представник 3-ї особи дане рішення суду 1-ї інстанції в апеляційному порядку не оскаржили.
12.01.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2020р. апелянту поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду від 10.10.2022р., відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність достатніх підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач - ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Миколаївській області та отримує пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 
21.04.2022р. Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням у справі №400/335/22 зобов`язав ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити з 01.10.2021р. перерахунок пенсії позивача на підставі довідки від 30.11.2021р. №9/1/3417, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виплатити йому перераховану пенсію, з урахуванням раніше виплачених сум.
Вказане вище рішення набрало законної сили 24.05.2022р.
25.05.2022р. Миколаївським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист у справі №400/335/22 про зобов`язання ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити з 01.10.2021р. перерахунок пенсії позивача відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 30.11.2021р. №9/1/3417, та виплатити йому перераховану пенсію, з урахуванням раніше виплачених сум.
Вказаний вище виконавчий лист позивачем було пред`явлено до відповідача для його примусового виконання.
13.07.2022р. постановою головного державного виконавця Семчук М.О. відкрито виконавче провадження №69401467.
Крім того, зазначеною постановою «боржника» було зобов`язано виконати судове рішення протягом - 10 робочих днів та стягнуто з останнього виконавчий збір у розмірі - 26000 грн.
Позивач, вважаючи, що державним виконавцем було порушено законодавство, яким регулюється діяльність органів примусового виконання рішень, звернувся до суду із даним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи даний позов, суд 1-ї інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, як наслідок, наявності підстав для їх часткового задоволення.
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та відповідних дій органу державної виконавчої служби являється Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VІІ. 
За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно          з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення     є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства чи держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує самій сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).
Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII).
У відповідності до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів.
У силу вимог ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 1,3 ч.3 цієї ж статті регламентовано, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до Закону №1404-VIII, та накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. 
Право ж вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу (ч.1 ст.24 Закону №1404-VIII).
За приписами ч.5 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Як передбачено положеннями ч.ч.1,2 ст.63 Закону №1404-VIII, за рішенням, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного у ч.6 ст.26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. 
Якщо ж рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом 3 робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Зокрема, відповідно до ст.75 Закону №1404-VIII, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Отже, невиконання боржником судового рішення, за яким він зобов`язаний вчинити певні дії    у строки, визначені законодавством, без наявності для цього поважних причин, тягне за собою відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі - 5100 грн. (для юридичних осіб), а в разі повторного невиконання рішення без поважних причин у вигляді штрафу у подвійному розмірі - 10200 грн. 
Аналізуючи наведені вище положення законодавства в контексті цієї справи слід зазначити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця та направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження. 
Притягаючи боржника до відповідальності за невиконання судового рішення у виконавчому провадженні і накладаючи на нього штраф, виконавець повинен ретельно дослідити всі обставини справи та, зокрема, належним чином перевірити факт невиконання боржником його обов`язків і встановити причини їх невиконання або неналежного виконання.
Верховний Суд у постанові від 07.11.2019р. у справі №420/70/19 зазначив, що визначальною умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання останнім виконавчого документа без поважних причин. 
У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Поважність причин невиконання рішення суду оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №537/3986/16-а та від 21.01.2020р. у справі №640/9234/19.
Разом із тим, в контексті обставин даної справи та доводів сторін, слід звернути увагу на те, що Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 (затв. Законом України від 24.02.2022р. за №2102-IX), в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб (п.3). 
Указом Президента України від 14.03.2022р. №133/2022 (затв. Законом України від 15.03.2022р. за №2119-IX), було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022р. строком на 30 діб.
У подальшому, Указом Президента України від 18.04.2022р. №2593/2022 (затв. Законом України від 21.04.2022р. за №2212-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022р. строком на 30 діб.
17.05.2022р. Президент України прийняв Указ №341/2022 (затв. Законом України від 22.05.2022р. за №2263-ІХ), яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022р. на 90 діб.
Відповідно до Указу Президента України від 12.08.2022р. №573/2022 (затв. Законом України від 15.08.2022р. за №2500-ІХ), строк дії воєнного стану в Україні було продовжено з 05 години 30 хвилин 23.08.2022р. строком на 90 діб.  
Отже, станом на час відкриття виконавчого провадження №69401467 та на даний час в Україні продовжує діяти воєнний стан.
Так, ст.20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» закріплено те, що правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону. 
При цьому, порядок примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) визначається Законом №1404-VIII.
Згідно зі ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія насамперед наголошує на тому, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння процесам релокації підприємств в умовах воєнного стану та економічного відновлення держави» від 28.07.2022р. №2468-IX абз.15 п.10-2  розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII викладено в редакції, яка чітко містить заборону відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), відповідно до переліку, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованої російською федерацією території України, а також прилеглих до неї територій.
Закон №2468-IX, яким були внесені відповідні зміни, набрав чинності з 19.08.2022р.
Тобто, починаючи з 19.08.2022р. існує законодавчо встановлена (тимчасова) заборона на вжиття заходів примусового виконання рішень на території територіальних громад, розташованих в районі проведення воєнних (бойових) дій.
Згідно з інформацією, наявною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридичною адресою ГУ ПФУ в Миколаївській області є: вул. Морехідна, 1, м.Миколаїв, Миколаївська область, 54020.
Аналогічні відомості про боржника містяться і в постанові головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 13.07.2022р. про відкриття виконавчого провадження №69401467.
Водночас, до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 08.07.2022р. (затв. наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022р. за №75 у редакції наказу від 08.07.2022р. за №147), включено Миколаївський район, зокрема, Миколаївську міську територіальну громаду.
Станом на 10.12.2022р. Миколаївський район, у тому числі, Миколаївська міська територіальна громада все ще була віднесена до вказаного Переліку (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 15.12.2022р. №297).
З огляду на вищевказане, судова колегія доходить висновку про розповсюдження на спірні правовідносини дії абз.15 п.10-2  розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII щодо заборони вжиття заходів примусового виконання рішень на території місцезнаходження ГУ ПФУ в Миколаївській області, як «боржника» у виконавчому провадженні №69401467, а відтак заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, у даному конкретному випадку, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Відповідно, доводи апеляційної скарги є суттєвими та свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що врегульовують спірні правовідносини, які час їх виникнення між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж  Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених у ст.78 цього Кодексу.         В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії або бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) - задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року - скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити в повному обсязі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 10.02.2023р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова 

                                                                                                                   В.О. Скрипченко