ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/810/21  Номер провадження 22-ц/814/1185/23	Головуючий у 1-й інстанції Вікторов  В.В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І.В. 

розглянувши в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року, ухвалене суддею Вікторовим В.В., повний текст рішення складено – 17 грудня 2021 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

В С Т А Н О В И В:

11 лютого 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просило суд стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 62 177,80 грн. та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. 

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 18.11.2014 року та підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу за її заявою було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитні картки. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25 000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 14.12.2020 року має заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 45 016,77 грн., а також заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 17 161,03 грн., а всього 62 177,80 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.11.2014 року у розмірі 45 016,77 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму судового збору у розмірі 1 643,48 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками до задоволення не підлягають. Разом з тим, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд визнав необхідним позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» фактично отриману та неповернуту суму кредитних коштів у розмірі 45 016,77 грн. При цьому врахована правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Щодо заяви про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, то суд зазначив, що згідно умов кредитування та довідки наданої позивачем строк дії наданої відповідачу кредитної картки – до останнього дня березня 2020 року. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 06.02.2021 року, тобто до спливу строку позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитний договір вона не укладала і не підписувала, нею було заповнено лише анкету-заяву, в якій були відсутні відомості щодо виду картки, суми кредиту та відсоткової ставки. Позивачем не надано суду Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи, які діяли станом на дату заповнення Анкети-заяви, а підписання Анкети – заяви не є належним і допустимим доказом ознайомлення з умовами, правилами і тарифами. Вважає, що договір є нікчемним, тобто недійсним, оскільки не дотримано письмової форми договору. У зв`язку з тим, що предметом позову було стягнення заборгованості за укладеним кредитним договором від 18.11.2014 року та враховуючи, що фактично заборгованість за ним відсутня, оскільки такий договір є нікчемним, тому відсутні підстави для задоволення позову. При цьому, позивач не позбавляється права на звернення до суду щодо повернення безпідставно набутих грошових сум, якщо доведе факт надання їх відповідачу в порядку Гл. 83ЦК України. Зазначила, що позивачем не надано доказів наявної заборгованості у відповідача, а розрахунок заборгованості наявний в матеріалах справи не є достовірним доказом. Наявність заборгованості може бути підтверджена лише первинними бухгалтерськими документами, оформленими відповідно до закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні». Виписка банку,довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідка про видані картки не є належними та допустимими доказами у справі. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з зазначеним позовом, оскільки перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, поки почалося його виконання, тобто з 18 листопада 2014 року. З врахуванням викладеного, у зв`язку з відсутністю доказів укладення між сторонами у простій письмовій формі договору про надання відповідачу кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжні картку, без підтвердженого факту, як отримання платіжної картки, так і коштів, підписання письмового договору, так і конкретної суми коштів у відповідності із вимогами ЦПК України, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості у розумінні положень ст. ст. 526, 1054 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року. Закінчено підготовку апеляційного розгляду даної цивільної справи. З урахуванням положень ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України визначено справу слухати без повідомлення учасників справи.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 05 серпня 2022 року справа перебуває в провадженні Полтавського апеляційного суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року справу призначено до розгляду на 13 лютого 2023 року, без повідомлення (виклику) учасників справи.

26 січня 2023 року до Полтавського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про передачу справи за підсудністю до Харківського апеляційного суду. 

Вирішуючи заявлене клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду; 2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; 3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

Недопустимість спорів про підсудність чітко визначена статтею 32 ЦПК України, за змістом частини другої цієї норми, справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Установивши, що зміна територіальної підсудності судових справ Харківського апеляційного суду зумовлена виконанням розпорядження Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22, подальше відновлення його територіальної підсудності згідно розпорядження Верховного Суду від 25.07.2022 №22, не змінює підсудність спорів, прийнятих Полтавським апеляційним судом до розгляду, які до 07.08.2022 включно, надійшли на розгляд цього суду.

Враховуючи надходження матеріалів цивільної справи №642/810/21 до Полтавського апеляційного суду 05.08.2022 року, а також недопустимість спорів про підсудність між судами, клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 18.11.2014 року ОСОБА_1  було підписано Заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», в якій зазначено, що вона разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (т.1 а.с. 45).

Позивачем надана до суду копія Анкети-заяви від 18.11.2014 року (т.1 а.с.45), з якої вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1  висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки Універсальна та особистим підписом засвідчила (в), що «Я згодна (ен) з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомилась (вся) і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді...».

Також до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна, з якого вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,9 % (34,8 % на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо (т.1 а.с. 46).

Банком надано до суду виписку з карткового рахунку, з якої судом першої інстанції встановлено, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримала кредитну картку Універсальна, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки (т.1 а.с. 25-42).

З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів судом першої інстанції встановлено, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором, погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом» (т.1 а.с. 7-24).

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача, баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції).

При цьому, судом першої інстанції визнано, що виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту суд першої інстанції зазначив, що відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок, що підтверджується випискою по рахунку, яка міститься в матеріалах справи, та довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 25-42, 43-44).

Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитні картки, номери та строк, дії яких зазначено у довідці про отримані картки, що міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 44).

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25 000,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (т.1 а.с. 43).

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, який відповідно до п. 1.1.51. договору - короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування.
Щодо строку позовної давності суд першої інстанції зазначив, що відповідно умов договору ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту.

Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами, і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.

Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки ОСОБА_1 складає - до останнього дня 03.2020 року (т.1 а.с. 44).

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 06.02.2021 року, тобто до спливу строку позовної давності.

При цьому, судом першої інстанції враховано правові висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14 та від 18.06.2014 року у справі №6-61цс 14.

Щодо договірного списання коштів суд першої інстанції зазначив, що за договором про надання банківських послуг № б/н від 18.11.2014 року клієнт має прострочену заборгованість.

Постановою НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 29.03.2004 року (п.1.4) передбачено договірне списання банком з рахунку клієнта коштів без надання клієнтом платіжного доручення, може здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Пунктом 6.1. вище вказаної постанови встановлено, що банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію необхідну банку для списання ним коштів з рахунків платника (п.6.5).

Згідно умовам договору, а саме п. 1.1.3.1.6. клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум які підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в випадку настання строків платежів по іншим договорам. Банк проводить списання коштів в грошовій одиниці України та іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта в сумі, що еквівалентна сумі заборгованості по договору.

Водночас, суд першої інстанції визнав, що вказані документи не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи, ні витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису ОСОБА_1 .

Анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, її контактну інформацію, але не містить даних про умови кредитування.

Оскільки розмір процентів за користування кредитними коштами не був погоджений між сторонами договору, у АТ «КБ «Приватбанк» відсутні підстави для їх нарахування за визначеними ним ставками.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Крім того, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, суд першої інстанції визнав, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Також, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18.11.2014 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 17 161,03 грн. необхідно відмовити.

Дослідивши надані АТ «КБ «Приватбанк» розрахунки заборгованості, суд першої інстанції встановив, що заборгованість за тілом кредиту складає 45 016,77 грн.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, суд першої інстанції визнав необхідним позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» фактично отриману та неповернуту суму кредитних коштів у розмірі 45 016,77 грн.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції 18 листопада 2014 року ОСОБА_1 підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приват Банк».

З розрахунку позивача вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 перед банком станом на 14.12.2020 року становить 62 177,80 грн., із них: 45 016,77 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту, 17 161,03 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приват Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В якості доказу по справі позивач надав виписку за договором №б/н станом на 16.12.2020 р. на ім`я ОСОБА_1 (т.1 а.с.25-42).
Колегія суддів, враховуючи зміст ч.1 ст. 76 ЦПК України, приходить до висновку про те, що вказаний доказ достовірно підтверджує факт укладення відповідачем кредитного договору 14.11.2014 року. Сторона відповідача не спростувала цей доказ.
Так, із виписки по договору вбачається, що на картку відповідача 03.07.2015р. був встановлений кредитний ліміту розмірі 1000 грн., 28.12.2015р. – 8 000 грн., 20.01.2016р. -9 000 грн., 11.02.2016р. – 11 900 грн., 02.01.2018р. – 19 000 грн., 16.09.2018 р. – 22 000 грн., 21.10.2018р. – 25 000 грн. 
Позичальником регулярно проводилися з картки платежі за придбані продукти харчування, поповнення мобільного телефону, сплачувались комунальні платежі, проводилися списання платежів за послугою «Миттєва розстрочка», здійснювалися поповнення картки в терміналах самообслуговування, знімалася готівка в банкоматах тощо.
З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_1 дійсно підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (т.1 а.с. 45). У вказаній заяві, підписаній ОСОБА_1 , зазначено персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація необхідна для отримання картки. На підставі вказаної заяви позичальнику ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та видано кредитні картки (т.1 а.с.44). Активація нею картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. 
Таким чином, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, що складаєтьс, зокрема, із заборгованості за простроченим тілом кредиту підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність отримання нею кредиту є безпідставними, оскільки відповідачем не спростовано фактичне користування кредитними коштами, як це вбачається з виписки по її картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 25-42), яка є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19).

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просила суд першої інстанції застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог та відмовити з цих підстав в задоволенні позову. 

За змістом статей 256 - 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу, визначеного договором строку кредитування, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі, погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 було надано наступні картки: НОМЕР_1 - термін дії до серпня 2016 року, НОМЕР_2 - термін дії до березня 2020 року (т.1 а.с. 44).

Згідно виписки по договору вбачається, що ОСОБА_1 у листопаді 2018 року сплачувалися карткою НОМЕР_2 покупки, зокрема, косметика, залізничні послуги, та з листопада 2018 року щомісяця по день звернення банком до суду сплачувалися послуги «Миттєва розстрочка». З позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 11 лютого 2021 року. З таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 лютого 2023 року.
СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                 В. М. Триголов