Номер провадження: 22-ц/813/2442/23 
Справа № 501/2331/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Смирнова В.В. 20 вересня 2021 року у м. Чорноморськ Одеської області, –

встановила:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі вказаною заявою, в якій просила встановити в судовому порядку факт проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 рік. 
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що з 15 травня 1988 року по 22 серпня 1992 року заявниця була зареєстрована та проживала на території України. З даного приводу зверталась до органів державної міграції, де їй було повідомлено, що для того, щоб отримати громадянство України, необхідно встановити в судовому порядку факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, що і стало приводом для звернення ОСОБА_1 із даною заявою до суду.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 було задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, те що ОСОБА_1 постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року.
В апеляційній скарзі представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що заявник не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Крім того, представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вважає, що у даній справі про встановлення факту постійного проживання на території України вбачається спір про право, який має бути вирішений в порядку позовного провадження, оскільки апелянт заперечує проти факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Сторони про розгляд справи на 17.01.2023 року були сповіщені належним чином. 
Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ч. 1, п. 5. ч. 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Конгаз, Комратського району, Республіка Молдова (а.с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Дезгінжа, Комратського району, Республіка Молдова, ОСОБА_3 уклала шлюб із громадянином Молдови ОСОБА_4 , та змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с. 12-15).
З 04 жовтня 2016 року по день розгляду справи ОСОБА_1 постійно мешкає та має реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 (а.с. 7).
ОСОБА_1 має намір отримати громадянство України, оскільки вже тривалий час проживає на території України на законних підставах, через що є необхідність у встановленні в судовому порядку факту проживання нею на території України станом на 24 серпня 1991 року.
З довідки Солонівського старостинського округу № 11 Городнянської міської ради від 16 березня 2021 року № 149, витягів з особового рахунку погосподарських книг №№ 4, 5, номер об`єкта погосподарського обліку № 300 на 1986 -1990 роки та № 174 на 1991-1995 роки вбачається, що ОСОБА_6 з 15 травня 1988 року по 22 серпня 1992 року була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11).
У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.
Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, відповідно до яких громадянами України є громадяни колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі – СРСР), які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Згідно частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Згідно з пунктом 25 Порядку, провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи та поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявник довела ті обставини, на які посилалася. При цьому, встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року позасудовим шляхом неможливо, а даний факт для заявниці має юридичне значення та необхідний для набуття громадянства України за територіальним походженням.
Одночасно, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про те, у даній справі про встановлення факту постійного проживання на території України вбачається спір про право, який має бути вирішений в порядку позовного провадження, оскільки апелянт заперечує проти факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до суду саме з метою встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. При розгляді справи судом не вирішувалося питання щодо наявності або відсутності у ОСОБА_1 права на набуття громадянства України, а лише в межах заявлених вимог здійснювалась оцінка доводів сторін та доказів щодо постійного проживання заявниці на території України у зазначений нею період.
При цьому, жодного належного доказу на спростування факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року апеляційна скарга не містить.
Оскільки законом не визначено іншого, окрім судового, порядку встановлення факту постійного проживання на території України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх доведеністю.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 02 лютого 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.В. Князюк