Постанова
Іменем України
 
08 березня 2023 року
місто Київ
 
справа № 752/3339/22
провадження № 61-9319св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року, постановлене суддею Шевченко Т. М., та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, ухвалену колегієюсуддів у складі Кравець В. А., Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у лютому 2022 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив:
- усунути перешкоди зі сторони ОСОБА_2 у користуванні автомобілем Infiniti FX 37, 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 цей автомобіль, дублікат ключів від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, не чинити йому перешкод у користуванні зазначеним автомобілем;
- встановити такий порядок користування автомобілем Infiniti FX 37, 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 : після набрання рішенням суду законної сили передати автомобіль у користування ОСОБА_1 , наступний місяць за попереднім - передати автомобіль у користування ОСОБА_2 , в подальшому - користуватися автомобілем почергово, з передачею майна щомісяця.
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що рішенням від 25 лютого 2021 року у справі № 752/15557/19 Голосіївський районний суд міста Києва в порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ним право власності на 1/2 частку автомобіля Infiniti FX 37, 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 .
У вересні 2021 року він звернувся до сервісного центру з метою реєстрації транспортного засобу, однак у зв`язку з неподанням оригіналу свідоцтва про реєстрацію та неможливістю пред`явити транспортний засіб для огляду перереєстрацію права власності не здійснив.
Позивач зазначав, що упродовж вересня 2021 року - січня 2022 року він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогами передати йому спірний транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію або прибути до сервісного центру для здійснення реєстрації його права власності на частку рухомого майна, проте відповідних дій відповідач для цього не вчинила.
ОСОБА_1 наголошував на тому, що відповідач тримає спірний автомобіль в гаражі свого батька у м. Прилуки, чим створює йому перешкоди у користуванні спільним майном та порушує його права як співвласника майна.
Стислий виклад заперечень інших учасників справи
Відзиви на позовну заяву та апеляційну скаргу ОСОБА_2 не подавала.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 23 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, Голосіївський районний суд міста Києва залишив без задоволення позов ОСОБА_1 .
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що, звертаючись у липні 2019 року до суду з позовом про визнання права власності на частку у неподільній речі, якою є спірний транспортний засіб, позивач ОСОБА_1 повинен був передбачати правові наслідки здійснення такого режиму права власності, а також наслідки неможливості спільного з відповідачем користування спірним майном у майбутньому.
Також суд першої інстанції вважав, що позовна вимога про встановлення саме судом порядку користування спірним транспортним засобом не ґрунтується на вимогах закону, оскільки буде неправомірним втручанням у права позивача та відповідача як власників майна на вільне володіння, розпорядження та користування цим майном.
Апеляційний суд зазначив, що оскільки одна зі сторін спору про поділ спільного майна подружжя, зокрема автомобіля,довірила його вирішення суду, то відповідний конфлікт було вичерпано внаслідок ухвалення судового рішення у справі № 752/15557/19 та подальшого його виконання.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 22 вересня 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального правата порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначив те, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 та у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц (провадження № 61-3994св18), від 07 листопада 2019 року у справі № 570/1999/15-ц (провадження № 61-29371св18), відповідно до яких потрібно розмежовувати порядок поділу об`єкта права спільної власності з метою припинення такого її режиму, а також порядок встановлення користування спільним майном;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), де зазначено, що, враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння рухомими речами важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння нерухомістю може бути підтверджене, зокрема фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу від відповідача до Верховного Суду не надійшов.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 12 жовтня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі, а ухвалою від 06 березня 2023 року призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 Цивільного процесуального кодексу України 
(далі -ЦПК України), відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року та постановою Верховного Суду від 27 січня 2022 року, ухваленими у цивільній справі № 752/15557/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання недійсними договору про поділ майна подружжя та договору купівлі-продажу автомобіля задоволено частково, зокрема в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля Infiniti FX 37, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Територіальний сервісний центр МВС № 8041 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві у листі від 15 вересня 2021 року № 31/26440, адресованому ОСОБА_1 , роз`яснив порядок реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу, зокрема, звернув його увагу на наявність у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів арешту (заборони) на відчуження, накладеного у виконавчому провадженні від 01 червня 2020 року № 61704616 на автомобіль Infiniti FX 37, 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 , що виключає можливість перереєстрації та зняття з обліку цього транспортного засобу.
ОСОБА_1 звертався до відповідача з вимогами щодо передачі йому в користування автомобіля Infiniti FX 37, 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також пропонував ОСОБА_2 прибути до регіонального сервісного центру та надати для огляду транспортний засіб для здійснення перереєстрації.
У відповідь ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 набути у власність таке рухоме та нерухоме майно: автомобіль Infiniti FX 37, 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 , квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; та відмовитися від права власності на 1/2 частку гаражного боксу №  НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначену пропозицію ОСОБА_2 аргументувала тим, що це майно є неподільним, у зв`язку із чим у майбутньому можуть виникнути проблеми у спільному користуванні.
Право, застосоване судом
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статі 356 ЦК України).
Стаття 358 ЦК України визначає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається,  ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у здійсненні ним права користування рухомим 
майном - спірним автомобілем, співвласником якого він є.
ОСОБА_2 відзивів на позов, апеляційну та касаційну скарги не подавала, доводів позивача щодо вчинення йому перешкод у користуванні автомобілем не спростувала.
Отже, спірні правовідносини стосуються встановлення порядку спільного користування автомобілем, що належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновок про те, що, звертаючись у липні 2019 року до суду з позовом про визнання права власності на частку у неподільній речі, якою є спірний транспортний засіб, позивач ОСОБА_1 повинен був передбачати правові наслідки здійснення такого режиму права власності, а також наслідки неможливості спільного з відповідачем користування спірним майном у майбутньому.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) та у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц (провадження № 61-3994св18), від 07 листопада 2019 року у справі № 570/1999/15-ц 
(провадження № 61-29371св18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок про те, що, враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року 
у справі № 6-1500цс15, а також упостановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц (провадження № 61-3994св18) та від 07 листопада 2019 року у справі № 570/1999/15-ц 
(провадження № 61-29371св18) зазначено, що положення статті 358 ЦК України свідчать про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Вочевидь, рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Отже, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували наведені висновки Верховного Суду України й Верховного Суду та помилково зазначили, що вимога про встановлення судом порядку користування спірним транспортним засобом не ґрунтується на вимогах закону.
У постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 487/3769/20 (провадження № 61-7928св22) зроблено висновки про те, що володіння та користування спільним майном здійснюється усіма його співвласниками за спільного згодою, тобто в результаті досягнення консенсусу. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо порядку володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. Отже, у разі коли існує між співвласниками спір з приводу порядку користування та володіння спільним майном, суд має вирішити такий спір щодо суті, визначивши певний порядок користування спільним майном для його співвласників, які в позасудовому порядку не досягли згоди з приводу користування та управління ним.
Дійсно, первинне значення у врегулюванні правовідносин між співвласниками має їх домовленість, яку не може підміняти рішення суду, проте у разі виникненні конфліктної ситуації, що унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд з метою забезпечення рівної реалізації співвласниками їх прав.
Матеріалами справи підтверджено, що сторони не досягли домовленості щодо порядку та способу спільного користування спірним автомобілем, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом.Тож такий спір підлягає вирішенню саме судом.
Спірний автомобіль є неподільною річчю, перебуває у спільній частковій власності сторін та у фактичному й постійному володінні і користуванні ОСОБА_2 , що обмежує права позивача як рівноправного співвласника на використання належним йому майном.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частини перша статті 5 ЦПК України).
Отже, спір, який виник між сторонами, щодо користування спільним майном, яке є неподільним, може бути вирішено у спосіб, обраний позивачем, шляхом зобов`язання усунути перешкоди та визначення порядку користування автомобілем помісячно. Відповідач не запропонувала іншого можливого варіанта користування спірним транспортним засобом.
Відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій не виконали обов`язок забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами, існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний автомобіль, що є неподільним майном.
Під час розгляду судами першої та апеляційної інстанцій справи, що переглядається, відповідач пропозицій щодо врегулювання спору та власних варіантів усунення порушень шляхом визначення порядку спільного користування автомобілем не надала, порушені права позивача не відновила. Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували зазначені обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення спору.
З огляду на те, що спірний автомобіль перебуває у спільній частковій власності сторін і згоди щодо порядку користування цим транспортним засобом вони не можуть досягнути, а також керуючись принципами рівності прав співвласників щодо майна, розумності та справедливості, Верховний Суд дійшов переконання про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні транспортним засобом та встановлення порядку користування цим автомобілем у спосіб, визначений судовим рішенням.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 523/4575/16-ц (провадження № 61-4013св18) та від 19 листопада 2021 року у справі № 484/495/21 (провадження № 61-14273св21), у яких спори також стосувалися визначення порядку користування автомобілями, що перебували у спільній власності.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд не погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні автомобілем та встановлення порядку користування ним, оскільки це суперечить правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 та у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц (провадження № 61-3994св18), від 07 листопада 2019 року у справі № 570/1999/15-ц (провадження № 61-29371св18), про те, що при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення узгодженого співвласниками порядку користування спільним майном, такий порядок користування може та повинен встановити суд.
Верховний Суд дійшов переконання про задоволення позову, оскільки спірний автомобіль перебуває у спільній частковій власності сторін і згоди щодо порядку користування цим транспортним засобом вони не можуть досягти. Керуючись принципами рівності прав співвласників щодо майна, розумності та справедливості, Верховний Суд виснував, що потрібно усунути перешкоди у користуванні автомобілем ОСОБА_1 , які чинить ОСОБА_2 , встановити порядок користування цим майном співвласниками помісячно.
Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції потрібно скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша-четверта статті 412 ЦПК України).
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасував оскаржувані судові рішення та ухвалив нове про часткове задоволення позову. З наведених підстав судовий збір, сплачений позивачем в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, в розмірах 1 984, 80 грн, 2 977, 20 грн та 1 984, 80 грн, відповідно, підлягає стягненню з відповідача. Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 потрібно стягнути 6 946, 80 грн судового збору.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Усунути перешкоди  ОСОБА_1 у користуванні автомобілем Infiniti FX 37, 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 , шляхом встановлення порядку користування спільним автомобілем (що викладений у цьому рішенні) та зобов`язати ОСОБА_2 передати  ОСОБА_1 автомобіль, другий комплект ключів від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, не чинити йому перешкоди у користуванні зазначеним майном.
Встановити такий порядок користування спільним майном - автомобілем Infiniti FX 37, 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 , за яким: 01 квітня 2023 року ОСОБА_2 повинна передати цей автомобіль у користування ОСОБА_1 разом із другим комплектом ключів від автомобіля та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу; наступного місяця, а саме 01 травня 2023 року,  ОСОБА_1 повинен передати автомобіль у користування ОСОБА_2 разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу; в подальшому - користуватися автомобілем почергово, помісячно, з передачею автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу першого календарного дня кожного наступного місяця попереднім користувачем - іншому.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, суму у розмірі 6 946, 80 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                           І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко