Постанова
Іменем України                                       
 
21 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 2-663/10
провадження № 61-9961св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року  в складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
В обґрунтування позову вказала, що ОСОБА_2 як батько ОСОБА_3 не виконує передбачений статтею 180 СК України обов`язок щодо утримання неповнолітньої дитини, а тому з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути аліменти на утримання сина.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області                   від 19 лютого 2010 року в складі суддів Ковтуненка В. В. позов                          ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь                          ОСОБА_1 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 вересня 2009 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь                            ОСОБА_1 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн щомісячно, починаючи з 14 вересня 2009 року до 06 лютого 2011 року.
 
Установивши, що ОСОБА_2 як батько ОСОБА_3 не виконує передбачений статтею 180 СК України обов`язок щодо утримання неповнолітньої дитини, суд дійшов висновків про обґрунтованість позовних вимог і необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_2 аліментів на утримання сина.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2010 року.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 був повідомлений судом першої інстанції про розгляд цієї справи, після ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліментів на утримання сина не оскаржував це судове рішення протягом 12 років, а тому з огляду на положення частин третьої, четвертої статті 357 ЦПК України дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із спливом встановленого частиною другою статті 358 ЦПК України річного строку на апеляційне оскарження.
При цьому суд надав оцінку доводам ОСОБА_2 про те, що він є особою, яка не брала участі у справі, зазначивши про необґрунтованість таких доводів та їх спростування матеріалами справи. Крім того, суд констатував відсутність у матеріалах справи доказів пропуску ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили, тобто таких, які пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
У жовтні 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Волинського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року, у якій просив її скасувати та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема частини другої статті 358 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження. Суд не взяв до уваги те, що апеляційна скарга подавалася ним, як особою, яка не брала участі у справі, однак суд своїм рішенням вирішив питання про його права та обов`язки.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем у цій справі є ОСОБА_2 , а заявник - ОСОБА_2 є особою, яка не брала участі у справі, однак суд своїм рішенням вирішив питання про його права та обов`язки, стягнувши аліменти на утримання дитини саме із ОСОБА_2 та вийшовши за межі позовних вимог. Про існування заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2010 року, ухваленого у цій справі, ОСОБА_2 дізнався лише 07 липня 2022 року і після цього оскаржив вказане судове рішення у апеляційному порядку, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового строку щодо пропуску ним строку на апеляційне оскарження та безпідставно відмовив у відкритті апеляційного провадження.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від  13 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому у позовній заяві ОСОБА_1 вказала відповідачем ОСОБА_2 .
 
У свідоцтві про народження ОСОБА_3 серії                НОМЕР_1 , яке додано ОСОБА_1 до позовної заяви, батьком зазначений ОСОБА_2 . 
 
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Михлин Горохівського району Волинської області, та ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Луцьку, 13 грудня                  2007 року зареєстрували у Стоянівській сільській раді Радехівського району Львівської області шлюб, про що зроблено актовий запис № 20.
 
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області                   від 19 лютого 2010 року в складі суддів Ковтуненка В. В. позов                          ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь                         ОСОБА_1 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 вересня 2009 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь                            ОСОБА_1 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн щомісячно, починаючи з 14 вересня 2009 року до 06 лютого 2011 року.
 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 03 серпня 2022 року ОСОБА_2 оскаржив його у апеляційному порядку.
 
До апеляційної скарги на вказане заочне рішення подана копія паспорта ОСОБА_2 , у якому вказано, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Михлин Горохівського району Волинської області.
 
У матеріалах справи містяться повідомлення про вручення 18 грудня                   2009 року та 19 лютого 2010 року поштових відправлень Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_2 за адресою:                    вул. Мазепи, 55, смт Рожни,  (а.с. 14, 17).
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За положеннями пункту 3 частини першої та частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвал суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає з таких підстав.
У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що особа, яка звернулась із апеляційною скаргою та вказувала про те, що її не було залучено до участі у справі і при цьому рішенням суду першої інстанції порушено її права, і є відповідачем у справі - ОСОБА_2 .
 
Вказаний висновок апеляційного суду є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам і матеріалам справи, з огляду на наявні у справі беззаперечні докази того, що позовні вимоги у цій справі пред`явлені не до ОСОБА_2 , а саме до ОСОБА_2 , з яким позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі і який є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому суд апеляційної інстанції підставно вказав, що помилкове зазначення судом першої інстанції імені відповідача ( ОСОБА_5 ) може бути усунуто шляхом застосування процедури виправлення описок.
 
Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що визначена позивачем у якості відповідача особа, питання про права та обов`язки якої вирішував суд першої інстанції, - ОСОБА_2 та заявник ОСОБА_2 фактично є різними особами.
 
Ці доводи відповідача спростовуються зокрема свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , яке додано ОСОБА_1 до позовної заяви, у якому батьком дитини зазначений саме ОСОБА_2 ; свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , відповідно до якого ОСОБА_2 , який народився    ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Михлин Горохівського району Волинської області, та ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 у                         м. Луцьку, 13 грудня 2007 року зареєстрували у Стоянівській сільській раді Радехівського району Львівської області шлюб, про що зроблено актовий запис № 20, а також копією паспорта ОСОБА_2 , яка була додана останнім до апеляційної скарги та у якій вказано, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Михлин Горохівського району Волинської області.
 
Доводи касаційної скарги про неналежність цих доказів є безпідставними та необґрунтованими.
 
Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Установивши, що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про розгляд справи, а з апеляційною скаргою на заочне рішення суду                                від 19 лютого 2010 року звернувся 03 серпня 2022 року більше ніж через              12 років з дня складення повного його тексту, при цьому наявність обставин пропуску строку внаслідок виникнення обставин непереборної сили не підтвердив, суд апеляційної інстанції відмовив у відкритті апеляційного провадження на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.
 
Колегія суддів вважає, що цей висновок суду зроблений з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.
 
Підстави відмови у відкритті апеляційного провадження визначені у статті 358 ЦПК України.
 
Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
У частині першій статті 228 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення у цій справі судом першої інстанції) вказано, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
 
Згідно із частиною четвертою статті 231 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення у цій справі судом першої інстанції) передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших причин (стаття 298 ЦПК України у чинній редакції).
 
Заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України, лише у разі залишення без задоволення заяви відповідача про перегляд заочного рішення (частина четверта статті 287 ЦПК України у чинній редакції).
 
Тлумачення вказаних статей процесуального закону свідчить, що ЦПК України передбачає дві форми перегляду заочного рішення: загальну (перегляд в апеляційному порядку) та спеціальну (перегляд судом, який виніс заочне рішення, за заявою відповідача). При цьому до основних ознак апеляційного перегляду заочного рішення можна віднести наступні:                а) здійснюється судом вищестоящої інстанції; б) апеляційну скаргу можуть подати сторони (відповідач лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення) та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки.
 
Таким чином, процесуальним законом визначено спеціальний порядок перегляду заочного рішення, який проводиться судом, що його ухвалив, і лише за письмовою заявою відповідача. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та у разі ухвалення повторного заочного рішення.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 462/3542/16-ц, від 12 червня 2019 року              у справі № 308/8618/17.
 
Зазначений порядок є спеціальним і представляє окрему стадію судового процесу, дотримання якої для відповідача є обов`язковим.
 
Як вбачається з матеріалів справи рішення суду першої інстанції                           від 19 лютого 2010 року ухвалене за згоди позивача та визначено судом як заочне. Вважаючи, що він є особою, яка не брала участі у цій справі, ОСОБА_2 скористався правом оскарження рішення у загальному порядку, а не у порядку, встановленому для оскарження заочного рішення.
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що особа, яка подала апеляційну скаргу, є відповідачем у цій справі.
 
Подаючи первісну апеляційну скаргу, ОСОБА_2 акцентував, що не може скористатися процедурою апеляційного оскарження заочного рішення, оскільки він є особою, яка не брала участі у цій справі.
 
Водночас в уточненій апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказав, що у нього наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 93 816,71 грн (а. с. 41).
 
Відповідач ОСОБА_2 не звертався із заявою про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2010 року.
 
Відмовляючи у відкриття апеляційного провадження, апеляційний суд наведеного не врахував, та дійшовши висновку про оскарження рішення суду першої інстанції саме відповідачем, не звернув на порушення останнім порядку оскарження заочного рішення, неправильно застосував положення частини другої статті 358 ЦПК України та зробив передчасний висновок про те, що відповідач ОСОБА_2 пропустив строк на апеляційне оскарження заочного рішення суду першої інстанції, внаслідок чого ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження постановлена з порушенням норм процесуального права.
 
Внаслідок вказаної процесуальної помилки ОСОБА_2 як відповідач позбавлений можливості після подання заяви про перегляд заочного рішення суду оскаржити його у апеляційному порядку.
 
Водночас згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
 
Установивши, що відповідач оскаржив заочне рішення в апеляційному порядку без проходження процедури перегляду заочного рішення в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції з огляду на положення статті                  357 ЦПК України мав вирішити питання щодо повернення апеляційної скарги, проте вищевикладеного не врахував і передчасно відмовив у відкритті апеляційного провадження з підстав пропуску ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2010 року.
 
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що для відповідача у справі, у якій ухвалено заочне рішення, строк на його апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення  (частина четверта статті                   231 ЦПК України), а не з дати ухвалення заочного рішення.
 
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі доводів касаційної скарги з огляду на порушення апеляційним судом норм процесуального права, наслідком чого є скасування ухвали апеляційного суду, яка перешкоджає провадженню у справі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої та апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
 
У зв`язку з допущеними апеляційним судом порушеннями норм процесуального права, оскаржувану судову ухвалу необхідно скасувати і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович