ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/11105/21  Номер провадження 22-ц/814/2315/23	Головуючий у 1-й інстанції Даніліна Ж.О.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Одринської Т.В., 
суддів Панченка О.О., Пікуля В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Полтава цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлорембудсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2022 року, -
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2021 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлорембудсервіс» (далі-ТОВ «Житлорембудсервіс») звернулося до суду з позовом до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги заборгованості за отримані послуги з управління багатоквартирним будинком за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2021 року включно у сумі 26 201,10 грн, три проценти річних від простроченої суми за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2021 року станом на 19 листопада 2021 року у сумі 1 267,79 грн та інфляційні втрати у сумі 3 145,50 грн.
Позов мотивовано тим, що позивач є управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 . Відповідач є власником нежитлових приміщень, які знаходяться у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримувала від позивача послуги, зокрема : прибирання прилеглої території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем, управління ліфтів, поточний ремонт та інше. В той же час плату, за користування відповідними послугами, не вносив, а тому за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2021 року утворилась заборгованість у сумі 26 201,10 грн. Так як відповідач вчасно не виконувала свої зобов`язання, окрім заборгованості позивач просив стягнути три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1 267,79 грн та інфляційні втрати у сумі 3 145,50 грн.
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2022 року - позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлорембудсервіс» заборгованість за отримані послуги з управління багатоквартирним будинком за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2021 року включно у сумі 26 201,10 грн, три проценти річних від простроченої суми за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2021 року станом на 19 листопада 2021 року у сумі 1 267,79 грн та інфляційні втрати у сумі 3 145,50 грн. Вирішено питання стягнення судових витрат.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просить вищевказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона не є мешканкою будинку, який утримує позивач, а є власником нежитлових приміщень у ньому (підвал та магазин), які використовуються для здійснення підприємницької діяльності 
Зазначає, що суд вирішив стягнути заборгованість за надані комунальні послуги за утримання підвального приміщення та приміщення продовольчого магазину, які необхідно розглядати окремо.
Оскільки, суд допустив порушення правил загальної юрисдикції, просила провадження у справі закрити.
ТОВ «Житлорембудсервіс» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 , є власником нежитлового підвального приміщення, загальною площею 74,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу приміщення посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Дзюбою В. І., зареєстрованого в реєстрі за №656.
На підставі свідоцтва про право власності № 4 від 30 січня 1998 року, ОСОБА_1 , належить приміщення магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,37 кв. м.
18 липня 2018 року між ТОВ «Житлорембудсервіс» та співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в особі міського голови, укладено договір №1/612 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. За змістом договору, управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління. 
31 березня 2021 року між ТОВ «Житлорембудсервіс» та співвласниками вказаного багатоквартирного будинку, в особі міського голови, укладено додаткову угоду №1 до договору №1/612 від 18 липня 2018 року, за умовами якої ціна послуги з управління становить 5,54 грн на місяць за 1 кв. м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку, в тому числі для квартир перших поверхів та нежитлових приміщень, що не мають окремі виходи безпосередньо на сходові клітки 5,54 грн на місяць за 1 кв. м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку». 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є власником нежитлових приміщень в будинку, управителем якого є позивач, отже є споживачем послуг, які надає позивач, тому на неї покладається обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Враховуючи, що виниклі між сторонами відносини є грошовим зобов`язанням, вважав наявними всі підстави для задоволення позову.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.
По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Так, відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.
Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності за умови, що такі спори за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України.
Статтею 20 ГПК України визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).
Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.
Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.
За приписами статті 5 цього ж Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) житлові послуги з управління багатоквартирним будинком, що включає в себе: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги уразі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем, утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву відповідає визначений пунктом 5 частини третьої цієї ж статті обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Колегія суддів зауважує, що чинне законодавство чітко визначає, що ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
У частині першій статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.
У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України.
У статті 50 ЦК України передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Правовий статус ФОП надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи.
Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.
В залежності від правового статусу фізичної особи та ФОП залежить вирішення питання про юрисдикційність спору саме, який статус у спірних правовідносинах має відповідач.
Тобто для встановлення факту користування відповідачем нежитловим приміщенням, яке належить йому на праві власності з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності ним як ФОП, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі №686/19389/17 (провадження №14-42цс19), від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18), від 04 липня 2018 року у справі №904/7183/17 (провадження №12-153гс18), від 03 жовтня 2019 року у справі №920/50/19 (провадження №12-129гс19) підстав для відступу від них не вбачається.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи та не заперечується сторонами, приміщення, власником яких є ОСОБА_1 , є нежитловими. Одне з яких використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, вказане приміщення згідно наявних в матеріалах справи документах, є магазином.
Під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач неодноразово наполягала на тому, що вказане приміщення є торговельним та використовується нею для здійснення підприємницької діяльності.
Таким чином, зважаючи на те, що нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , використовується відповідачем для розміщення магазину, з метою здійснення господарської, колегія суддів доходить висновку, що відповідач отримує житлово-комунальної послуги, які надаються позивачем, внаслідок здійснення ним господарської діяльності як суб`єктом господарювання у спірному нежитловому приміщенні.
Аналогічні за змістом висновки вже викладалися у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №904/7183/17 (провадження №12-153гс18).
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції порушив предметну юрисдикцію спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Оскільки, суд першої інстанції не встановив природу правовідносин, які виникли між сторонами, неправильно застосував норми процесуального права, судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
При цьому, згідно ч. 4 ст. 377 ЦПК України, у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
Згідно статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
На підставі викладеного, колегія суддів роз`яснює ТОВ «Житлорембудсервіс» право протягом десяти днів, з дня отримання цієї постанови, звернутися до Полтавського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 
Керуючись ст.ст.374,377,381-383 ЦПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 -   задовольнити.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2022 року - скасувати.
Провадження у справі за позовом позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлорембудсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07.02.2023.

Головуючий суддя :                                         Т.В. Одринська

Судді:                                                         О.О. Панченко

                                                               В.П. Пікуль