ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 р. 	Справа № 440/2677/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Мінаєвої О.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.04.2022, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 19.04.22  по справі № 440/2677/22
за позовом      ОСОБА_1  
до      Військової частини НОМЕР_1                      
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 у якій просив:
- визнати неправомірними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 строк навчання у Криворізькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою у загальний стаж військової служби та у строк безперервної служби в Збройних Силах України;
- вважати початком військової служби у Збройних силах України ОСОБА_1 день зарахування до Криворізького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою, тобто 01.09.1992;
- зарахувати ОСОБА_1 строк навчання у Криворізькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою у загальний строк військової служби у Збройних Силах України та у строк безперервної служби.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що  у період з 01.09.1992 по 06.06.1995 позивач навчався в Криворізькому військовому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою. Такий період його навчання не відображений в особовій справі, що впливає на обчислення календарного строку військової служби та виникнення права на призначення пенсії за вислугу років.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.04.2022 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задвольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що на момент існування спірних відносин в законодавстві не визначалося різниці між поняттями ліцеїв та відповідно до вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №490 метою створення таких навчальних закладів є удосконалення підготовки висококваліфікованих фахівців для Збройних Сил.
Позивач вважає, що метою віднесення дати початку навчання у певних закладах до дати початку військової служби, є початок фіксації моменту, з якого на особу поширюються обмеження, обумовлені особливістю навчання, зокрема з моменту прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом.
На переконання позивача, відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу», в редакції Закону від 25.03.1992 року, що діяла до 31.07.1999 року, тобто в редакції, що була чинною на момент закінчення позивачем навчального закладу, час навчання позивача у Криворізькому військовому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою повинен бути зарахований до загального строку військової служби, адже день вступу до ліцею є днем початку військової служби.
Відповідач скористалася своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому посилається на те, що ліцей в якому навчався позивач не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" та навчання у такому ліцеї не можна вважати одним із видів військової служби, перелічених у статті 2 вказаного Закону, а тому строк навчання позивача у Криворізькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою не може бути зараховано у загальний строк військової служби. 
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до виписки з наказу начальника Криворізької спецшколи-інтернат від 28.08.1992 №112, витягу з наказу начальника Криворізького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою від 06.06.1995 №39, довідки Комунального закладу освіти "Криворізький ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою" №307 від 25.06.2007 ОСОБА_1 навчався у період з 01.09.1992 по 06.06.1995 у Криворізькій спеціальній школі-інтернат з посиленим вивченням російської мови і фізичної фізкультури, яка на підставі постанови Кабінету Міністрів №75 від 02.02.1993 була реорганізована в Криворізький ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою.
ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із рапортом від 14.12.2021 (вх.№2832/в від 15.12.2021), в якій просив здійснити розрахунок вислуги років з урахуванням періоду навчання у Криворізькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою.
Листом військової частини НОМЕР_1 від 18.01.2022 №68/6/4/ю ОСОБА_1 на його звернення повідомлено, що навчання у ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою не входить до видів військової служби відповідно до положень Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" та не передбачений постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17 липня 1992 року, як період, який зараховується до вислуги років для призначення пенсії за вислугу років. У зв`язку з викладеним, відсутні підстави для зарахування часу навчання у ліцеї до вислуги років.
Вважаючи, що відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні ОСОБА_1 строку навчання у Криворізькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою у загальний стаж військової служби та у строк безперервної служби в Збройних Силах України, позивач звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що період навчання позивача з 01.09.1992 по 06.06.1995 не може бути зараховано у загальний строк його військової служби у зв`язку з тим, що на момент зарахування позивача до військового ліцею з 01.09.1992 йому було лише 15 років, позивач був неповнолітньою особою, яка в силу положень законодавства не могла бути призваною на військову службу або добровільно вступити на неї.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" (в редакції Закону України від 21 жовтня 1993 року №3545-XII) встановлювались такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин; військова служба жінок за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу; військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів; військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів військових кафедр (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів; військова служба за контрактом офіцерського складу.
Відповідно до статті 24 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" (в редакції Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII) початком перебування на військовій службі вважається: день прибуття до військового комісаріату для відправлення у військову частину – для призовників і офіцерів, призваних із запасу; день від`їзду до місця служби, вказаний у розпорядженні, виданому військовим комісаріатом, – для військовозобов`язаних і жінок; день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, – для допризовників, призовників і військовозобов`язаних (частина перша); закінченням перебування на військовій службі вважається день, з якого військовослужбовця взято на військовий облік у військовому комісаріаті у зв`язку із звільненням з військової служби, відчисленням з військово-навчального закладу або закінченням навчального закладу чи навчальних зборів, але не пізніше строку, вказаного у приписі (частина друга).
Частиною першою статті 12 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" (в редакції Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII) громадяни, які виявили бажання вступити до військово-навчальних закладів, проходять підготовку у військових ліцеях, середніх загальноосвітніх навчально-виховних закладах, в організаціях Товариства сприяння обороні України, на підготовчих курсах при вищих навчальних закладах або самостійно.
Перебування на військовій службі громадян, які навчаються у військово-навчальних закладах, передбачалось статтею 25 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" (в редакції Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII), за якою громадяни, які навчаються у військово-навчальних закладах, перебувають на військовій службі і не мають звань прапорщиків чи мічманів та офіцерського складу, є курсантами, а ті, що мають такі звання, – слухачами. Навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба (частина перша).
Так, згідно приписів ст.4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші війська комплектуються військовослужбовцями через військові комісаріати шляхом: 
- призову громадян на військову службу на основі загального військового обов`язку; 
- вступу громадян на військову службу за контрактом.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 1993 року №75 "Про створення Криворізького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою" з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, подання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи створено Криворізький ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою на базі Криворізької спеціальної школи-інтернату з посиленою військово-фізкультурною підготовкою.
"Положенням про ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 квітня 1999 року №717 встановлено, що ліцей є середнім загальноосвітнім навчальним закладом з військово-професійною спрямованістю навчання та виховання і належить до середньої загальноосвітньої школи третього ступеня з поглибленим вивченням програми допризовної підготовки юнаків.
Слід зазначити, що Верховний Суд України у своїх рішеннях, а саме в постановах від 16 квітня 2013 року у справі №21-107а13, від 1 жовтня 2013 року у справі №21-330а13 неодноразово вказував, що ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою не є військовим навчальним закладом, навчання у ліцеї не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі, отже і проходженням військової служби згідно з переліком її видів, закріпленим у відповідному законі.
Вказана аналогічна позиція міститься також і в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №818/1880/18 та від 19 грудня 2019 року у справі № 540/902/19. 
Колегія суддів аналізуючи викладене, зазначає, що Криворізький ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", а отже навчання у такому ліцеї не можна вважати одним із видів військової служби, перелічених у статті 2 вказаного Закону, а тому строк навчання позивача у Криворізькому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою не може бути зараховано у загальний строк військової служби. 
Крім того, варто звернути увагу, що постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" від 17 липня 1992 року №393 визначено обмежений перелік підстав для зарахування до вислуги років, до яких навчання у військових ліцеях не відноситься.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом при вирішенні подібних спірних правовідносин у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №813/3997/17.
Колегія суддів наголошує, що необхідною умовою прийняття на військову службу зокрема є досягнення громадянином України відповідного віку.
Аналізуючи положення ч.1 ст.15 Закону України "Про загальний військовий обов`язок та військову службу" (у редакції, що діяла на час навчання позивача у ліцеї) на строкову військову службу в мирний час призиваються придатні до неї за станом здоров`я і віком громадяни, яким до дня відправки у військові частини виповнилося 18 років.
Однак, ч.1 ст.20 Закону №2232-ХІІ було визначено, що на військову службу у добровільному порядку приймаються особи, які відповідають вимогам військової служби, зокрема громадяни віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, котрі досягли 17-річного віку в рік зарахування на навчання, а також військовослужбовці та військовозобов`язані віком від 18 до 23 років, які не мають військових звань офіцерського складу і виявили бажання вчитися у військово-навчальних закладах, - на військову службу курсантів військово-навчальних закладів; курсанти військово-навчальних закладів і офіцери запасу - на військову службу офіцерського складу.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи встановила, що позивачу 08.10.1977 року народження, на момент його зарахування до військового ліцею з 01.09.1992 було лише 15 років. Отже, він був неповнолітньою особою, яка в силу положень законодавства не могла бути призваною на військову службу або добровільно вступити на неї.
Відповідно до змісту наказу Криворізького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою від 06.06.1995 №39 позивач був зарахований до Криворізького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою та відрахований з такого ліцею як «ліцеїст», а не курсант чи слухач. Іншого військового (спеціального) звання позивачу під час навчання та після його завершення не було присвоєно. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що період навчання позивача з 01.09.1992 по 06.06.1995 не може бути зараховано у загальний строк його військової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.04.2022 року по справі №440/2677/22 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 19.04.2022 по справі № 440/2677/22 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    О.М. Мінаєва