П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/8193/22 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Козачок І.С. 
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
31 січня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в серпні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, у якому просить зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час проходження військової служби за період з 2015-2019 йому не виплачувалась грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Такий розрахунок не було також проведено і в день звільнення. На виконання рішення суду військовою частиною 22.07.2020 виплачено грошову компенсацію за невикористані  дні додаткової відпустки у розмірі 20210,90 грн. У період з 14.04.2016 по 28.02.2018 також не виплачувалась індексація грошового забезпечення. На виконання рішення суду військовою частиною 23.06.2020  виплачено частину індексації грошового забезпечення в сумі 2951,41 грн. Також на виконання іншого  рішення суду військовою частиною 01.08.2022 донараховано та виплачено другу частину індексації грошового забезпечення із встановленням базового місяця в сумі 71 441,22. Таким чином, фактичний розрахунок  по  грошовому забезпеченню  проведений 01 серпня 2022. На подану ним заяву щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військова частина  надала відмову.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України   виплатити ОСОБА_1 середній заробіток/грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні   по день фактичного розрахунку.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток/грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 71 420,4 (сімдесят одну тисячу чотириста двадцять) грн. 40 к., виходячи з розміру середнього грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, з вирішенням питання щодо утримання   податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти вимог позову  - відмовилено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Представник відповідача зазначив, що оскільки при виплаті позивачу коштів, належних при звільненні, був відсутній спір щодо видів виплат та їх розміру, відтак підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1  з  25.03.2019 звільнено з військової служби у Військовій  частині НОМЕР_1 .
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 у справі №560/4350/19 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016  по 2019 рік.  Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 у справі №560/4351/19 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 14 квітня 2016 по 28 лютого 2018.  
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.12.2020 у справі № 560/4694/20 стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2019  по 23.06.2020 в розмірі 3375 (три тисячі триста сімдесят п`ять) грн. 06 коп. - за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 14.04.2016 по 28.02.2018.  Вказаним рішенням встановлено, що на виконання рішень суду відповідач   22.07.2020  виплатив позивачу  компенсацію за невикористані  дні додаткової відпустки учаснику бойових дій в сумі 20 210,90 грн., а 23.06.2020 - індексацію грошового забезпечення в загальній сумі 2 951,41 грн.
Також рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 31.01.2022 у справі №560/18685/21 Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано здійснити перерахунок та виплату позивачу індексації грошового забезпечення з 14.04.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням раніше  виплачених сум.
На виконання цього  рішення  Військова частина НОМЕР_1 перерахувала та доплатила  позивачу  індексацію грошового забезпечення шляхом банківського переказу коштів в сумі 71 441, 22 грн., після чого він звернувся  щодо виплати коштів  через несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовані спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовані певні спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівниками.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби).
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі №910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17).
Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
З матеріалів справи встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 01.08.2022, виплативши на виконання рішення суду від 31 січня 2022 у справі №560/18685/21 індексацію грошового забезпечення із  застосуванням січня 2008  як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).
За змістом Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам,  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.
Строк затримки остаточного розрахунку слід рахувати з 26 березня 2019 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після непроведення зазначених виплат.
Оскільки рішенням суду від 02.12.2020 у справі № 560/4694/20 з Військової частини НОМЕР_1 вже було стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2019 по 23.06.2020 в розмірі 3375, 06 грн. (за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 14.04.2016 по 28.02.2018). Цим рішенням встановлено, що відповідач на виконання рішень суду (від 02.03.2020 у справі № 560/4350/19 та від 24.02.2020 у справі №560/4351/19) виплатив позивачеві 22.07.2020 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 20210,90 грн., та 23.06.2020 - індексацію грошового забезпечення в  сумі 2951,41 грн.  
Отже, у судовому порядку було вирішене питання про виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2019 по 23.06.2020, причому невиплаченими видами заробітку були компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки  та розмір індексації без урахування базового місяця січня 2008.
У той же час, відповідач провів остаточний  розрахунок з позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України.  
Оскільки позивач був звільнений зі служби 25.03.2019, а остаточний розрахунок був проведений  01.08.2022 ( виплата перерахованого розміру індексації), тривалість затримки розрахунку по виплаті індексації фактично склала 1224 календарних дні ( період з 26.03.2019 по 31.07.2022 включно)
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 , наданою на виконання ухвали суду, розмір грошового забезпечення позивача за січень-лютий 2019 становив 28880,5 грн., отже середньоденне грошове забезпечення (59 днів) за відповідний період складає 489,50 грн.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає з боку роботодавця внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц розглянула питання визначення пропорційного та співмірного розміру коштів, які підлягають стягненню з роботодавця у зв`язку з несвоєчасними виплатами працівникам.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, Суд зазначив, що необхідно враховувати наступне: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Як вбачається зі змісту цієї постанови, Верховний Суд прийшов до висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про виплату належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Судом під час вирішення справи враховані вказані критерії, а також правова позиція та механізм врахування коефіцієнта істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, викладені Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18, де у постанові від 30.10.2019 Суд прийшов до наступних висновків.
Коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку розраховується за наступною формулою (з урахуванням предмету спору): виплачена компенсація  або інша частка недоплачених коштів / середній заробіток за час затримки розрахунку * 100. Коефіцієнт розраховується у відсотках.
Сама ж сума, яка підлягатиме виплаті з урахуванням принципів пропорційності та співмірності, а також істотності частки складових заробітної плати, розраховується за такою формулою: середньоденний розмір грошового забезпечення * коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати; отримане помножити на кількість днів (календарних або робочих) затримки розрахунку.
Колегія суддів враховує зазначений механізм обчислення, сформульований Верховним Судом, та здійснює розрахунок наступним чином: коефіцієнт істотності частки складових грошового забезпечення  у  порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку вираховується так:
середньоденне грошове забезпечення позивача  - 489,50 грн.,
розрахункова сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з 25.03.2019 (дата звільнення) по 01.08.2022 (день розрахунку, затримка 1224 календарних дні) становить 599148  грн.
71441,22 грн. (виплачена у 2022 році індексація грошового забезпечення) / 599148 грн. (розрахункова сума середнього заробітку за час затримки розрахунку) х 100 = 11,92  %.
Таким чином сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки становить: 489,50 грн. (середньоденне грошове забезпечення позивача) х 11,92 % = 58,35  грн.; 58,35 грн. х 1224 (дні затримки розрахунку) = 71 420,4 грн. Сума компенсації 71420,4 грн. є співмірною із сумою виплачених відповідачем коштів.
Водночас, колегія суддів не вирішує питання щодо утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки їх справляння і сплата у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а)
З врахуванням вищевказаних приписів законодавства та правових позицій Верховного Суду у аналогічних правовідносинах колегія суддів вважає, що відповідач не довів відсутність у позивача права на одержання коштів за час затримки розрахунку, відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку задоволення позовних вимог частково.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сапальова Т.В.    Ватаманюк Р.В.