Справа № 344/10535/21 
Провадження № 22-ц/4808/62/23
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Барков 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Баркова В. М.,
суддів                         Бойчука І. В.
Луганської В. М.,
секретар                 Мельник О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 липня 2022 року в складі судді Бородовського С. О., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області в справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Державної іпотечної установи, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року Державна іпотечна установа звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтовано тим, що 19 січня 2004 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 09 ру-04, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні ресурси у розмірі 25 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 16 % річних. 14 грудня 2004 року, 19 січня 2006 року, 30 червня 2006 року, 31 січня 2007 року, 30 серпня 2007 року, 01 вересня 2008 року, 03 червня 2009 року, 13 травня 2010 року, 27 листопада 2012 року банк та позичальник укладали додаткові угоди до кредитного договору, якими умови кредитного договору щодо суми кредиту, розміру процентної ставки, погашення кредиту викладались в новій редакції. Зобов`язання за договором були забезпечені іпотечним договором та договором поруки. 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений договір відступлення права вимоги. Згідно з пунктом 1.2 вказаного договору відступний первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо) вказаних у додатках до цього договору. Відповідно до пункту 2.1. договору відступлення права вимоги пункт 1.2 договору набирає чинності у день прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. 17 вересня 2015 року постановою правління Національного Банку України № 612 ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних. Отже, починаючи з 17 вересня 2015 року установа набула усі права вимоги за зобов`язаннями відповідачів. У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 10 червня 2021 року складає - 1 278 527,91 грн, з яких: по сумі основного боргу - 696 897,72 грн, прострочені відсотки за користування кредитом - 547 916,47 грн, 3% річних за порушення грошового зобов`язання -33 713,72 грн. 
Посилаючись на вказані обставини Державна іпотечна установа просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 278 527,91 грн та судові витрати.
У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати припиненою поруку, яка виникла на підставі договору поруки від 31 серпня 2007 року, укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
Зустрічний позов мотивовано тим, що 25 листопада 2015 року банк направив позичальнику та поручителю досудові вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту і пов`язаних з ним платежів. Вказаною вимогою було змінено строк виконання основного зобов`язання. Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості лише 29 червня 2021 року з пропущенням шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України є підставою для визнання поруки припиненою.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 липня 2022 року позов Державної іпотечної установи задоволено частково.Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором в сумі 1 278 527,91 грн та судові витати – 19 177,92 грн.В іншій частині позову відмовлено. 
Зустрічний позов  ОСОБА_2  задоволено.Визнано припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки від 31 серпня 2007 року, укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси і кредит» та ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог. Ухвалити нове рішення, яким відмовити Державній іпотечній установі в задоволенні позовних вимог повністю. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції залишив поза увагою його твердження про відсутність правових підстав для нарахуванням позивачем відсотків за користування кредитом та 3% річних за порушення грошових зобов`язання після пред`явлення вимоги про виконання зобов`язань за кредитним договором.
Також вказує, що місцевий суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 267 ЦК України. При цьому не з`ясував обставини щодо обізнаності Державної іпотечної установи про звернення у 2015 році ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відзив на апеляційну скаргу не подано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.
Представник Державної іпотечної установи в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовою повісткою та просив розглядати справу за його відсутності (а.с. 86-88, 89-91), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх представника адвоката Саварин С. С., які просили скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, – скасувати та задовольнити позовні вимоги частково з таких підстав.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).
Задовольняючи частково позовні вимоги Державної іпотечної установи, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
Проте повністю з таким висновком суду погодитися не можна.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Судом першої інстанції встановлено, що 19 січня 2004 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 09 pv-04.
В подальшому додатковими угодами до умов кредитного договору вносилися зміни щодо розміру кредиту, процентів та строків їх повернення.
За останньою додатковою угодою № 8 від 27 листопада 2012 року відповідачеві був наданий кредит в розмірі 50 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 16 процентів річних строком повернення до 20 липня 2020 року.
За наданим позивачем розрахунком, станом на 10 червня 2021 року заборгованість за кредитним договором складається з: простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів – 696 897 грн. 72 коп., простроченої заборгованості за нарахованими процентами – 547 916 грн. 47 коп. та 3% річних за порушення грошового зобов`язання – 33 713 грн. 72 коп. (том 1 а.с. 13, 14-16).
11 лютого 2015 року за договором відступлення права вимоги № 17/4-В ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив Державній іпотечній установі всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки, тощо), вказаними у додатках до цього Договору, в тому числі і за кредитним договором № 09 pv-04 від 19 січня 2004 року (том 1 а.с. 49-52, 53-56). Цей договір набув чинності 17 вересня 2015 року (п. 2.1 договору № 17/4-В).
В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_1 зазначав, що ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувшись до суду із вимогою про дострокове стягнення заборгованості змінило строк дії кредитного договору і вважав ці дії банку також обов`язковими в цій справі й для Державної іпотечної установи. Проте з такими доводами погодитися не можна.
Так, з ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 червня 2016 року в справі № 344/17243/15-ц вбачається, що ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до відповідачів із позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором 10 грудня 2015 року. До участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці позивача було залучено Державну іпотечну установу. Цією ухвалою суду позовну заяву ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» було залишено без розгляду на підставі відповідної заяви банку (том 1 а.с. 129).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зазначено, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
При цьому, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що уклавши 11 лютого 2015 року договір про відступлення права вимоги за спірним кредитним договором, ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» вибув із цього зобов`язання втративши всі права кредитора у ньому, а відтак не міг вимагати після набрання ним чинності 17 вересня 2015 року дострокового погашення заборгованості за кредитним договором. Державна іпотечна установа до участі в справі № 344/17243/15-ц була залучена третьою особою на боці ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», але самостійних позовних вимог не заявляла, будь-яких дій, направлених на дострокове повернення заборгованості за кредитом, не вчиняла. Отже, кінцевий строк виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором не змінився і тому саме з нього необхідно виходити при вирішенні питання щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Заяву про застосування строків позовної давності відповідач подав до суду першої інстанції 13 серпня 2021 року (том 1 а.с. 132-133).
Оскільки кінцевим строком повернення кредиту є 20 липня 2020 року, а до суду позивач звернувся 01 липня 2021 року (том 1 а.с. 107), тобто до спливу трирічного строку, строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за тілом кредиту позивачем не пропущено.
Між тим, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по ануїтетним платежам за період з 01 липня 2018 року по 20 липня 2020 року розмір якої згідно графіку платежів (том 1 а.с. 37) складає 15 551,78 доларів США або 568 706 грн. 50 коп. за офіційним курсом НБУ 36,5686 грн. за 1 долар США на день ухвалення апеляційним судом рішення. Ця заборгованість складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 145,07 доларів США або 480 696,68 грн. та заборгованості по сплаті процентів в розмірі 2 406,71 доларів США або 88 009,86 грн.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12), а тому не можна погодитися із доводами апеляційної скарги щодо неправомірного застосування судом ст. 625 ЦК України.
Між тим із розрахунком трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання також погодитися не можна.
Так, на момент закінчення строку кредитного договору заборгованість ОСОБА_1 складала 568 706 грн. 50 коп.
Тому за період з 21 липня 2020 року по 10 червня 2021 року розмір трьох процентів річних від простроченої суми складатиме 15 123 грн. 79 коп. (568 706 грн. 50 коп. * 3% / 100% / 366 дн.*164 дн. + 568 706 грн. 50 коп. * 3% / 100% / 365 дн.*160 дн.), який і підлягає стягненню.
З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Державної іпотечної установи про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 необхідно скасувати та позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму у розмірі 583 830 грн. 29 коп. (568 706 грн. 50 коп. + 15 123 грн. 79 коп.), що становить 45,66% від заявленої позивачем суми у розмірі 1 278 527 грн. 91 коп., з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого судового збору у розмірі 8 756 грн. 64 коп. (19 177 грн. 92 коп. х 45,66%) за подачу позову до суду першої інстанції, змінивши рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
З Державної іпотечної установи на користь відповідача ОСОБА_1 необхідно стягнути частину сплаченого судового збору у розмірі 5 210 грн. 66 коп. (9 589 грн. х (100% - 45,66%)) за подачу апеляційної скарги.
Керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 липня 2022 року в частині задоволення позовних вимог Державної іпотечної установи про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 – скасувати.
Позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № 09 pv-04 від 19 січня 2004 року станом на 20 липня 2020 року в сумі 568 706 грн. 54 коп. (п`ятсот шістдесят вісім тисяч сімсот шість) грн. 54 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 480 696 грн. 68 коп., заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 88 009 грн. 86 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи три проценти річних за порушення грошового зобов`язання за кредитним договором № 09 pv-04 від 19 січня 2004 року за період з 21 липня 2020 року по 10 червня 2021 року в сумі 15 123 (п`ятнадцять тисяч сто двадцять три) грн. 79 коп.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 липня 2022 року в частині стягнення судових витрат змінити та стягнути з  ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 8 756 (вісім тисяч сімсот п`ятдесят шість) грн. 64 коп.
Стягнути з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 5 210 (п`ять тисяч двісті десять) грн. 66 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 10 лютого 2023 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       І. В. Бойчук

       В. М. Луганська