УХВАЛА
27 березня 2023 року
м. Київ
справа № 446/837/21
провадження № 51-1725ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                    ОСОБА_1 , 
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Кам`янка?Бузького районного суду Львівської області від 09 червня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року щодо нього, 
встановив:
Засуджений звернувся до суду з касаційною скаргою на вказані вище судові рішення щодо нього, де порушує питання про їх скасування з підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи  необґрунтованість судового рішення.
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК). 
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
При цьому, за приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Таким чином невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що, серед іншого, йдеться в касаційній скарзі, не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги засудженого зводяться до тверджень про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК), а  також про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. 
Засуджений стверджує про наявність в його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК, а не ч. 1 ст. 115 цього Кодексу, однак таких тверджень не обґрунтовує з посиланням на матеріали кримінального провадження, які б це підтверджували, не наводить аргументів стосовно ознак правомірності захисту, зокрема його своєчасності, та ознак посягання з боку потерпілого, як підстави до захисту, як і не обґрунтовує перевищення меж оборони. 
Крім того, засуджений не погоджується з визнанням його винуватим за ч. 2 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК, однак в обґрунтування своєї позиції не погоджується з розміром призначеного покарання за ці злочини та водночас стверджує про необхідність скасування судових рішень та закриття кримінального провадження в цій частині за відсутністю складу злочинів, що є взаємовиключним. 
Зазначає про недопустимість довідки ПП «ТОР» від 15 грудня 2020 року як доказу, проте обґрунтування, в аспекті приписів статей 86 - 89 КПК, не наводить, як і не посилається на конкретні норми процесуального закону, що визначають порядок його отримання, а також не указує які норми КПК були недотримані судами першої та апеляційної інстанцій при його оцінці.
В касаційній скарзі, серед іншого, містяться доводи засудженого про недоведеність перебування його в момент вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, у стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий факт підтверджується лише його показаннями наданими ним під час безпосереднього допиту в судах першої та апеляційної інстанцій, а не висновком експертизи. При цьому не обґрунтовує необхідності до відступу від правових позицій Верховного Суду з питань встановлення факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння (про що йдеться, зокрема, у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к, від 21 листопада 2019 року у справі№ 564/590/17, від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к, від 11 лютого 2020 року у справі № 643/20474/15-к, від 01 грудня 2021 року у справі №672/1402/17 та інших), за якими йдеться про те, що норми кримінального процесуального закону не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів, отже такі обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і  оцінки всієї сукупності доказів. Підстав для відступу від такого висновку щодо застосування норм права в касаційній скарзі не наведено. Стверджуючи про недотримання судом апеляційної інстанції положень ч. 2 ст. 17 КПК за результатом перевірки доводів апеляційної скарги в цій частині, засуджений також не враховує положення статей 22, 26 цього Кодексу.
Окрім цього, у касаційній скарзі міститься твердження про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, однак відсутнє обґрунтування явної несправедливості призначеного судом покарання, якою є відмінність принципового характеру стосовно його виду чи розміру в контексті приписів ст. 414 КПК.
В касаційній скарзі не указано, яких саме порушень припустився суд апеляційної інстанції з огляду на межі, встановлені ст. 404 КПК, та порядок апеляційного перегляду, визначений ст. 405 цього Кодексу, при перевірці вироку районного суду за аналогічними доводами апеляційних скарг сторони захисту, як і не указано які доводи залишилися без мотивованої відповіді та яких норм кримінального процесуального та кримінального матеріального права недотримався цей суд.
Приписи п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК передбачають обов`язок зазначати у касаційній скарзі вимоги особи, яка подає касаційну скаргу до суду касаційної інстанції. Такі вимоги повинні відповідати, серед іншого, положенням ст. 436 цього Кодексу, яка визначає повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги. Відповідно до її змісту, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.
Засуджений в касаційній скарзі просить скасувати оскаржені судові рішення, кримінальне провадження в частині визнання його винуватим за ч. 2 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК закрити, а  також призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, що суперечить повноваженням суду касаційної інстанції, визначеним ст. 436 КПК, за наслідками розгляду касаційної скарги, оскільки при призначенні нового апеляційного розгляду, скасування вироку місцевого суду потягне за собою відсутність предмету апеляційного перегляду.
Також засуджений не дотримався приписів ч. 5 ст. 427 КПК та до касаційної скарги не долучив копій оскаржених судових рішень.
З огляду на те, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, викладене вище перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і  встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.
Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.
Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.
Керуючись ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги - п`ятнадцять днів із дня її отримання.
Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                      ОСОБА_3