Постанова                                                           
Іменем України                                           
 
21 грудня 2022 року                                                                     
м. Київ
                                                                                                           
справа № 642/3093/20
провадження № 61-10568св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,                          Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,
 	
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лагутіна Івана Володимировича на постанову Харківського апеляційного суду від 18 травня                    2021 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлака І. В., Яцини В. Б.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у червні 2020 року звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») на його користь матеріальну допомогу у сумі 349 900 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за кожен день прострочення починаючи з 09 травня 2020 року по день ухвалення рішення у справі.
Зазначений позов мотивований тим, що з 01 листопада 1995 року до 08 травня                      2020 року він працював у ДП «Украерорух» на інженерних посадах, зокрема останньою посадою, яку він обіймав була посада інженера з радіонавігації та радіолокації групи ОО АРЛК служб систем навігації та спостереження. 
Його 08 травня 2020 року на підставі наказу від 06 травня 2020 року № 103/о було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. 
На час звільнення йому належали виплати, а саме матеріальна допомога, передбачена пунктом 6.25.4 Колективного договору, укладеного між адміністрацією                                               ДП «Украерорух» та профспілками у розмірі 349 900 грн із розрахунку: 17 495 грн (посадовий оклад) x 20 (максимальна кількість посадових окладів належних для виплати), що підтверджується довідкою від 22 травня 2020 року № 22.1-12/117/20. 
Зазначену виплати у день звільнення відповідач не здійснив, тому він додатково на підставі частини першої статті 117 КЗпП України повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки виплати належних сум. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ленінський районний суд міста Харкова рішенням від 20 жовтня 2020 року позов задовольнив.
Стягнув з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в сумі     349 900 грн.
Стягнув з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 травня 2020 року до 20 жовтня 2020 року в сумі 133 815,36 грн. 
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що належним доказом дії обставин непереборної сили є саме Сертифікат Торгово-промислової палати України (далі - ТПП України) або її регіональних представництв, а не висновок.
У наданому до суду Висновку ТПП України від 29 липня 2020 року вказано, що він не є висновком судової експертизи відповідно Закону України «Про судову експертизу», а лише являє собою думку авторитетних та незалежних фахівців з певного питання, поставленого ТПП України.
При цьому до висновку не надано документів, які б підтверджували авторитетність та фах його авторів, а самі висновки зазначеного документу носять суперечливий характер, зокрема щодо можливості поширення змін та доповнень до колективного договору від 19 травня 2020 року з моменту настання істотної зміни                                 обставин - з 16 березня 2020 року.
Позивача звільнено 08 травня 2020 року, нова редакція Колективного договору на нього не поширюється, тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову про стягнення з відповідача матеріальної допомоги, передбаченої пунктом 6.25.4 Колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками у сумі 349 900 грн.
Враховуючи те, що станом на момент ухвалення рішення відповідач не здійснив розрахунок з позивачем, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за період з 09 травня 2020 року по день ухвалення судового рішення - 20 жовтня                         2020 року.
Ленінський районний суд міста Харкова ухвалою від 17 грудня 2020 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Лагутіна І. В. про ухвалення додаткового рішення у цій справі відмовив.
Харківський апеляційний суд постановою від 18 травня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лагутіна І. В. задовольнив частково. Ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 17 грудня 2020 року скасував та ухвалив нову постанову, якою заяву представника ОСОБА_1 - адвоката                Лагутіна І. В. про компенсацію судових витрат задовольнив частково.
Стягнув з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в сумі 17 495 грн. 
Харківський апеляційний суд постановою від 18 травня 2021 року апеляційну скаргу ДП «Украерорух» задовольнив частково. 
Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 20 жовтня 2020 року змінив, скасувавши в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період                                з 09 травня 2020 року до 20 жовтня 2020 року в сумі 133 815,36 грн та розподілу судових витрат.
Стягнув з ДП «Украерорух» на користь держави судовий збір в розмірі 3 499 грн.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ДП «Украерорух» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 601,17 грн.
В іншій частині рішення суду залишив без змін.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні апеляційний суд виходив з того, що поданий відповідачем висновок ТПП України від 29 липня 2020 року відповідає вимогам та містить всі необхідні реквізити, передбачені регламентом, та є належним доказом, що засвідчує обставини, дія яких унеможливлює виконання договірних зобов`язань протягом певного періоду часу.
Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині стягнення з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги суд апеляційної інстанції виходив з того, що пунктом 6.25.2 Колективного договору гарантовано право позивача на виплату матеріальної допомоги при звільненні у визначених розмірах та наявності залишку грошових коштів на рахунках ДП «Украерорух», тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог в частині стягнення матеріальної допомоги при звільненні у розмірі 349 900 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Представник ОСОБА_1 - адвокат Лагутін І. В.у червні 2021 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду                       від 18 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу судових витрат та залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції оскаржується тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що станом                                 на 08 травня 2020 року залишок коштів на рахунках ДП «Украерорух» складав 12 126 508,69 грн, 14 715,39 доларів США, 6 017 373,31 євро (в тому числі на резервному рахунку обслуговування боргу - 2 508902,26 євро), 1 630,83 фунтів стерлінгів, однак вказана обставина була проігнорована апеляційним судом, який не надав жодної оцінки відповіді ДП «Украерорух» від 22 червня 2020 року                                № 1-17.4/7030/20 щодо залишків коштів на рахунках підприємства.
Належним доказом дії обставин непереборної сили є саме Сертифікат ТПП України або її регіональних представництв, а не висновок.
Документ, на який послався апеляційний суд не відповідає встановленій ТПП України формі, а також не внесений до Єдиного реєстру сертифікатів форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). 
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ДП «Украерорух» у вересні 2021 року подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що висновок ТПП було видано спеціальним уповноваженим органом на підставі аналізу та оцінки документів, наданих замовником, підписано першим віце-президентом ТПП України та засвідчено печаткою відповідної установи, тому доводи особи, яка подала касаційну скаргу про те, що висновок ТПП є неналежним доказом ґрунтуються виключно на особистих міркуваннях та припущеннях без будь-якого документального підтвердження.
Судом першої інстанції не було враховано аргументів зазначених представником відповідача та не надано належної оцінки звіту на предмет фінансової неспроможності підприємства здійснювати виплати у зв`язку з виходом на пенсію. Операційна діяльність ДП «Украерорух», яка забезпечує основну частку його доходу є збитковою, а тому не може забезпечити наповненість власного капіталу. Станом на І квартал 2020 року, а також станом на поточну дату власних коштів                                            в ДП «Украерорух» не вистачає навіть для забезпечення обов`язкових платежів (податків, заробітної плати) та функціонування ДП «Украерорух» в цілому.
Грошова допомога встановлена колективним договором ДП «Украерорух» не відноситься до заробітної плати, а є додатковим видом допомоги понад обов`язкові норми, які передбачені чинним законодавством України, що підтверджується практикою Верховного Суду, висловленою у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 11 березня 2019 року у справі № 640/19162/16-ц та                             від 21 січня 2020 року у справі № 520/7043/17.
Позивач отримав своєчасно всі суми, які належали йому при звільненні, крім одноразової матеріальної допомоги, передбаченої пунктом 6.25.4 Колективного договору.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 09 серпня 2021 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Ленінського районного суду міста Харкова.
Справа № 642/3093/20 надійшла до Верховного Суду 16 серпня 2021 року.
Верховний Суд ухвалою від 23 листопада 2021 року справу призначив до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Верховний Суд ухвалою від 15 грудня 2021 року зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21).
Верховний Суд ухвалою від 30 листопада 2022 року поновив касаційне провадження у цій справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 з 01 листопада 1995 року до 08 травня 2020 року працював                                                   у ДП «Украерорух».
Наказом директора ДП «Украерорух» від 06 травня 2020 року № 103/о ОСОБА_1 звільнено з роботи 08 травня 2020 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Відповідно до довідки № 22.1-12/117/20 від 22 травня 2020 року, виданої тимчасово виконуючим обов`язки директора Харківського регіонального структурного підрозділу ДП «Украерорух», - посадовий оклад, згідно з штатним розписом Харківського регіонального структурного підрозділу ДП «Украерорух» на дату звільнення з посади інженера з радіонавігації та радіолокації групи ОО АРЛК служб систем навігації та спостереження 08 травня 2020 року ОСОБА_1 складає:                    17 495 грн на місяць - стаж роботи ОСОБА_1 у Харківському регіональному структурному підрозділі ДП «Украерорух» з 01 листопада 1995 року до 08 травня       2020 року складає 24 роки;  згідно з пунктом 6.25.4 Колективного договору розмір матеріальної допомоги складає 349 900 грн.
У зазначеній вище довідці відповідач посилається на те, що у зв`язку зі складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів, з урахуванням пункту 14.1. Колективного договору, підприємство не має можливості виплатити відповідну матеріальну допомогу.
Наказом ДП «Украерорух» № 197 від 16 березня 2020 року на підприємстві установлено початок простою з 18 березня до 31 травня 2020 року, який пролонговано на підставі наказу підприємства № 410 від 27 травня 2020 року на період з 01 червня до 15 липня 2020 року.
Крім того, на підставі наказу відповідача № 245 від 10 квітня 2020 року по підприємству в період з 10 липня 2020 року змінено істотні умови праці всім працівникам ДП «Украерорух», а саме, встановлено неповний робочий час 0,5 норми тривалості робочого часу, затвердженої на 2020 рік, починаючи з 10 липня                         2020 року.
З наданих відповідачем копій листів авіакомпаній МАУ, WINDROSE, Азур Ейр Україна та інших судами встановлено, що авіакомпанії перед ДП «Украерорух» порушують питання щодо погіршення їх матеріального становища внаслідок введення карантину та надання їм відстрочки за надані послуги.
На підставі протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру № 2 від 18 березня 2020 року ДП «Украерорух» прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження вказаних заходів з метою досягнення стабілізації фінансового стану підприємства.
20 травня 2020 року у дію вступила нова редакція пункту 6.25.4 Колективного договору, за змістом якої у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: 1) до досягнення працівником віку 60 років і 3 місяці: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 15 років - 10 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 15 років -  по 1 посадовому окладу з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати                            15 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад. 2) інший вік до досягнення працівником 65 років при стажі роботи на підприємстві повних                                 15 років - 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад.
При цьому зазначено, що виплата матеріальної допомоги буде здійснюватися на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. Відповідно до договору виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору).
Договір на виплату матеріальної допомоги може бути підписаний до 01 липня                          2020 року за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання.
Для працівників, які досягли пенсійного віку і звільняються з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році до 15 червня 2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація підприємства гарантує надання матеріальної допомоги за умови виплати на основі договору між працівником та адміністрацією.
Пунктом 6.25.4 Колективного договору, укладеного між адміністрацією                                               ДП «Украерорух» та профспілками в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що при звільненні працівників пенсійного віку за власним бажанням, яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: - при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 10 років 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; - за кожний повний рік роботи понад 10 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожен рік. В цілому, максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів.
Відповідно до Протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру № 2 від 18 березня 2020 року прийнято рішення щодо здійснення лише обов`язкових виплат, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження вказаних заходів з метою досягнення стабілізації фінансового стану підприємства.
20 травня 2020 року у дію вступила нова редакції пункту 6.25.4 Колективного договору,  відповідно до якої встановлено порядок здійснення виплат матеріальної допомоги.
Оскільки, ОСОБА_1 звільнений з роботи з 08 травня 2020 року, зміни до колективного договору на трудові правовідносини за його участі не поширюються.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі не відповідає, з огляду на таке.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 21 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 10 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» (далі - Закон № 3356-XII).
Статтею 5 Закону № 3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що при звільненні ОСОБА_1 відповідач не виконав вимоги пункту 6.25.4 Колективного договору, тому повинен сплатити позивачу матеріальну допомогу у розмірі 349 900 грн. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі                                   № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про наявність обставин непереборної сили, спричинених запровадженням на території України карантину з метою запобігання поширення на території України коронавірусу COVID-19, що, згідно зі статтею 617 ЦПК України, є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги, передбаченої пунктом 6.25.4 пункту 6.25 Колективного договору, але вважав, що в задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити, оскільки в діях відповідача відсутня вина та відповідач відповідно до положень Колективного договору, зі змінами та доповненнями, як визначено у висновку Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин від 29 липня                 2020 року, проводить виплати, передбачені підпунктом 6.25.4 пункту 6.25 цього договору, у строки та порядку, визначені цим договором.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову  в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на таке.
Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).
Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
На підтвердження настання форс-мажорних обставин ДП «Украерорух»  надано до суду Висновок Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин (hardship) від 29 липня 2020 року № 2051/1.2.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі                            № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 75 ГПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів» (пункти 54-57).
Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.
Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44 (5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.
Отже, роботодавцю необхідно було довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Оскільки роботодавцем не доведено, що порушення сталися внаслідок непереборної сили, то, відповідно роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що роботодавець не виплатив належні при звільненні працівникові суми, а саме матеріальну допомогу, передбачену Колективним договором, тому відповідно до статті 117 КЗпП України має компенсувати позивачу розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати належних йому сум.
З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що роботодавцем не виконані вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, а отже, вимоги у цій частині є законними та обґрунтованими.
Натомість апеляційний суд в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні констатував відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин вимог статті 117 КЗпП України, хоча повинен був враховувати загальні умови проведення розрахунку при звільненні, визначені законом; не звернув уваги, що тягар доведення відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган); не врахував, що роботодавцем не доведено обставин, які унеможливили своєчасну виплату позивачу належних йому при звільненні сум, визначених Колективним договором, адже відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові сум та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Викладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 646/3573/20 (провадження № 61-4705св22), від 23 листопада 2022 року у справі № 359/4749/20 (провадження № 61-18521св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 359/3879/20 (провадження № 61-4066св21).
За таких обставин касаційна скарга є обґрунтованою, наведені заявником підстави касаційного оскарження підтверджені під час касаційного провадження.
Постанова Харківського апеляційного суду від 18 травня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги в касаційному порядку не оскаржується, тому не переглядається Верховним Судом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду та необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21),яка прийнята після подання касаційної скарги,  дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у цій частині.
Постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального права в цій частині. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обставини справи в цій частині вимог встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права, судове рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині вимог.  
 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу задоволено, тому сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 2 676,50 грн слід стягнути з ДП «Украерорух».

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Харківського апеляційного суду від 18 травня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та залишити в силі в означеній частині рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 20 жовтня 2020 року.
Постанову Харківського апеляційного суду від 18 травня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства обслуговування повітряного руху України судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 601,17 грн скасувати.
Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 2 676 (дві тисячі шістсот сімдесят шість) гривень 50 копійок.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
ГоловуючийА. І. Грушицький    Судді:І. В. Литвиненко     С. Ю. Мартєв    Є. В. Петров   В. А. Стрільчук