УХВАЛА

12 січня 2023 року 
м. Київ

справа № 580/2672/20
адміністративне провадження № К/990/34981/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Соколова В.М.,  Загороднюка А.Г., 
перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2022 року у справі №580/2672/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), у якому з урахуванням заяви про зміну (доповнення) предмету позову просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати йому вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку в сумі 37520,91грн;
- стягнути вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить 37520,91грн;
- стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати належних позивачу при звільненні сум коштів з 30 жовтня 2019 року по день фактичного розрахунку;
- стягнути з відповідача судові витрати, а саме на правничу допомогу;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за 1 місяць;
- зобов`язати відповідача подати суду звіт про виконання рішення суду в місячний термін з дня набрання ним законної сили, а в частині, що допущена до негайного виконання, у місячний термін з дня ухвалення рішення.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2022 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку в сумі 37520,91грн. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить без вирахування податків і зборів 37520,91 грн (тридцять сім тисяч п`ятсот двадцять гривень дев`яносто одну копійку), а також зобов`язати виплатити середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні, що становить без вирахування податків і зборів 70447,42 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Офіс Генерального прокурора вшосте звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху відповідно до правил статті 332 КАС України, з установленням скаржнику строку для подання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України; клопотання із зазначенням підстав для поновлення строку на касаційне оскарження та надання відповідних доказів.
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення скаржником отримано ухвалу Верховного Суду від 22 грудня 2022 року - 26 грудня 2022 року.
03 січня 2023 року від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху надійшло клопотання про поновлення строку, мотивоване тим, що вперше касаційну скаргу було подано до суду касаційної інстанції з дотриманням встановленого законом строку на касаційне оскарження. Проте ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2022 року касаційну скаргу було повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, роз`яснивши, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду. Вказану ухвалу отримано скаржником 09 вересня 2022 року. Вдруге подану касаційну скаргу ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2022 року також повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. Вказану ухвалу отримано скаржником 26 вересня 2022 року. Втретє подану касаційну скаргу ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2022 року повернуто скаржнику на підставі пункту 5 частини четвертої статті 169 КАС України. Вказану ухвалу отримано скаржником 27 вересня 2022 року. Вчетверте та вп`яте подані касаційні скарги ухвалами Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року та 22 листопада 2022 року було також повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. Вказані ухвали отримані скаржником 24 жовтня 2022 року та 28 листопада 2022 року відповідно. Враховуючи зазначене просить поновити строк на касаційне оскарження.
Перевіривши доводи вищевказаного клопотання, суд касаційної інстанції виходить з такого.
Так, Судом установлено, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена 28 липня 2022 року, а касаційну скаргу подано на пошту 09 грудня 2022 року, тобто з пропуском передбаченого статтею 329 КАС України тридцятиденного строку на касаційне оскарження.
Скаржнику в ухвалі від 22 грудня 2022 року було роз`яснено, що Суд перевіряє обставини пропуску строку на касаційне оскарження на підставі клопотання скаржника, в якому наведено поважність причин такого строку та наданих скаржником доказів, яким може бути надано відповідну правову оцінку Судом.
Судом також було установлено, що вперше касаційну скаргу скаржником подано 29 серпня 2022 року надіславши її засобами поштового зв`язку. Водночас вказану касаційну скаргу у цій справі Верховний Суд ухвалою від 06 вересня 2022 року повернув скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень на підставі пунктів 1 та 2 частини четвертої статті 328 КАС України. Суд зазначив про недоведеність наявність підстав касаційного оскарження, визначеної пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, де скаржник просив відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 560/3971/19 та застосованого судами у цій справі. Зокрема, Суд зауважив, що Верховним Судом сформовано сталу практику щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, зокрема щодо права на виплату вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), викладену зокрема у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 11 лютого 2021 року у справі №420/4115/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 26 лютого 2021 року у справі №1.380.2019.006923 та підстави відступу від неї у цій справі Суд не знайшов. Також, Суд зазначив, що посилаючись на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, скаржник лише акцентує увагу на висновках, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які застосовані судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови у цій справі, не аргументуючи їх правомірність/неправомірність застосування, а також лише вказує на те, що суд апеляційної інстанції не в повній мірі врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, однак не наводить обґрунтувань конкретних порушень норм права та неправильність їх застосування. При цьому, Верховний Суд роз`яснив скаржнику вимоги щодо форми і змісту касаційної скарги, яким така має відповідати при викладенні підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, в тому числі, і у випадку подання касаційної скарги на підставі пунктів 1 та 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до відомостей, що містяться в КП «Діловодство спеціалізованого суду» вказану ухвалу отримано скаржником 09 вересня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 0102936793808).
Вдруге подану 16 вересня 2022 року касаційну скаргу у цій справі Верховний Суд ухвалою від 22 вересня 2022 року повернув скаржнику також на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень. Суд зазначив про недоведеність наявність підстав касаційного оскарження, визначеної пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, де скаржник просив відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 560/3971/19 та застосованого судами у цій справі. Також, Суд визнав безпідставними посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, про яку вказує скаржник не застосовано судом апеляційної інстанції, не відповідає дійсності, оскільки остання застосована судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови у цій справі.
Відповідно до відомостей, що містяться в КП «Діловодство спеціалізованого суду» вказану ухвалу отримано скаржником 26 вересня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 0102936793433).
Втретє подану 19 вересня 2022 року касаційну скаргу у цій справі Верховний Суд ухвалою від 22 вересня 2022 року повернув скаржнику на підставі пункту 5 частини четвертої статті 169 КАС України, оскільки в провадженні Суду є касаційна скарга у справі про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, по якій не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті касаційного провадження.
Відповідно до відомостей, що містяться в КП «Діловодство спеціалізованого суду» вказану ухвалу отримано скаржником 27 вересня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 0102936793310).
Вчетверте подану 03 жовтня 2022 року касаційну скаргу у цій справі Верховний Суд ухвалою від 18 жовтня 2022 року повернув скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. Під час перевірки вчетверте поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що заявник не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пунктів 1, 2 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Суд зазначив про недоведеність наявність підстав касаційного оскарження, визначеної пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, де скаржник просив відступити від правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 29 вересня 2021 року у справі № 640/24727/19, від 26 листопада 2021 року у справі № 200/13482/19-а, від 11 вересня 2021 року у справі № 640/9375/20. При цьому, Суд звернув увагу, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не містить посилань на висновки, викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду. Також, Суд визнав безпідставними посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, про яку вказує скаржник не застосовано судом апеляційної інстанції, не відповідає дійсності, оскільки остання застосована судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови у цій справі. Також, посилаючись на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України скаржник вказував на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України. Однак Судом установлено, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з оцінювання критеріїв, визначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, де висловилено правову позицію щодо застосування положень статті 117 КЗпП України.
Відповідно до відомостей, що містяться в КП «Діловодство спеціалізованого суду» вказану ухвалу отримано скаржником 24 жовтня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 0102937200444).
Вп`яте подану 01 листопада 2022 року касаційну скаргу у цій справі Верховний Суд ухвалою від 22 листопада 2022 року повернув скаржнику також на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень. Суд зазначив про недоведеність наявність підстав касаційного оскарження, визначеної пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, де скаржник просив відступити від правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20. Також, Суд визнав безпідставними посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, про яку вказує скаржник не застосовано судом апеляційної інстанції, не відповідає дійсності, оскільки остання застосована судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови у цій справі. Також, посилаючись на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України скаржник вказував на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України. Однак Судом установлено, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з оцінювання критеріїв, визначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, де висловилено правову позицію щодо застосування положень статті 117 КЗпП України.
Відповідно до відомостей, що містяться в КП «Діловодство спеціалізованого суду» вказану ухвалу отримано скаржником 28 листопада 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 0102937185496).
Із цією касаційною скаргою скаржник звернувся 09 грудня 2022 року, тобто зі сплином майже п`яти  місяців із дня ухвалення оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху відповідно до правил статті 332 КАС України, з установленням скаржнику строку для подання до суду касаційної інстанції, зокрема, уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Так в ухвалі Верховного Суду від 22 грудня 2022 року скаржнику вказувалося про недоведення наявності підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, де скаржник просив відступити від правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20. Також, Суд визнав безпідставними посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки суди попередніх інстанцій врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.
В уточненій касаційній скарзі скаржник повторно вказує підставою для касаційного оскарження судових рішень - пункти 1 та 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, посилаючись на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, заявник касаційної скарги повторно зазначає про необхідність відступлення від правових висновків щодо застосування статті 44 КЗпП України до прокурорів, звільнених на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» внаслідок застосування положень пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», а також щодо застосування статті 117 КЗпП України від 19.09.2019 № 113-IX (далі - Закон України № 113-IX), викладених у постановах від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20.
Так, відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).
Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи. Сама ж по собі вмотивованість такого клопотання скаржника оцінюється судом касаційної інстанції при застосуванні наведеного процесуального фільтру під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.
Разом з тим доводи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з ухваленими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
Суд повторно указує, що причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, помилковість, незбалансованість, неузгодженість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Суд повторно зауважує, що Верховним Судом сформовано сталу практику щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, зокрема щодо права на виплату вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), викладену зокрема у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 11 лютого 2021 року у справі №420/4115/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 26 лютого 2021 року у справі №1.380.2019.006923. Підстав відступу від неї у цій справі Суд не знаходить.
Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано положення статей 116, 117 та 235 КЗпП України без урахування висновків щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме: від 15 червня 2022 року у справі № 280/880/21, від 05 серпня 2020 року у справі №686/20491/18 та Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12633/19.
Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.
При цьому правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень слідує, що предметом спору у цій справі є стягнення вихідної допомогу у розмірі середнього місячного заробітку та стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день ухвалення судового рішення.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, він набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку згідно зі статтею 44 КЗпП України. Унаслідок цього наявні підстави для зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в порядку статті 117 КЗпП України.
При цьому, судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що позивач оскаржив наказ від 28 жовтня 2019 року №1244ц про своє звільнення до Окружного адміністративного суду міста Києва. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2021 року, яке було залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2021 року у справі №640/23454/19, відмовлено у задоволенні позову повністю. Вказане рішення набрало законної сили 09 листопада 2021 року. 
У справі №280/880/21, на яку посилається скаржник, предметом спору було також стягнення вихідної допомогу у розмірі середнього місячного заробітку та стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день ухвалення судового рішення. При цьому, судом касаційної інстанції було встановлено, що позивачем оскаржено до суду наказ про його звільнення з органів прокуратури. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2021 року (справа № 640/23690/19), яке було змінено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року позивача поновлено на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 12 листопада 2019 року. Рішення в частині поновлення позивача на посаді допущено до негайного виконання. Крім того, вказаним рішенням на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12 листопада 2019 року по 14 липня 2021 року в сумі 790360,95 грн. Водночас оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в часі була прийнята пізніше від рішень судів попередніх інстанцій у справі № 640/23690/19 та під час розгляду справи суд апеляційної інстанції зазначені обставини не врахував та дійшов передчасного висновку щодо наявності права у позивача на отримання вихідної допомоги, оскільки за вказаних обставин наявне одночасно застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку.
З огляду на наведене, обставини у справі №280/880/21 не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правова позиція викладена Верховним Судом у постанові не є релевантною до спірних правовідносин у цій справі.
Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та наведеним скаржником судовим рішенням суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.
Також є безпідставними посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №686/20491/18 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12633/19 з огляду на таке.
Так, у справі №686/20491 предметом спору було стягнення компенсації за вимушений прогул через невчасне повернення трудової книжки з дня звільнення 26 лютого 2018 року по день повернення трудової книжки 30 травня 2018 року в сумі 29 142,81 грн; середнього заробітку за час затримки належних при звільненні сум за період із 30 травня 2018 року до 01 вересня 2018 року в сумі 27 315,09 грн; заборгованості з оплати днів тимчасової непрацездатності в сумі 1 100,79 грн; заборгованості, яка утворилася внаслідок невиплати заробітної плати, невиплати авансів в узгодженому при прийомі розмірі на роботу з 12 жовтня 2017 року по день звільнення 26 лютого 2018 року в сумі 11 830,15 грн; компенсації за невикористану відпустку з 12 жовтня 2017 року (дата прийняття на роботу) до 30 травня 2018 року (день повернення трудової книжки) у сумі 4 744,34 грн.
У справі №755/12623/19 предметом спору було стягнення з Національного банку України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: «У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача. Крім того, суд зазначає, що поновлення на роботі, тобто вона не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України не виникли, що узгоджується з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 761/1812/16-ц (провадження №61-5745св18). Ні КЗпП України, ні Законом України №108/95-ВР "Про оплату праці" не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні."
Отже, підстави, предмет позову й фактичні обставин справ № 686/20491/18 та № 755/12623/19 є відмінними від тих, що маємо у цій справі.
Тому наведені скаржником постанови ухвалені за інших фактичних обставин справи, установлених судами, а також врегульовуються іншими нормами матеріального права, а тому посилання заявника касаційної скарги на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 686/20491/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 є безпідставними.
Отже, уточнена касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Отже, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 22 грудня 2022 року про залишення касаційної скарги без руху в частині визначення підстав та обґрунтувань підстав касаційного оскарження судових рішень.
Зазначене свідчить про формальний підхід до оформлення касаційної скарги та неврахування скаржником вичерпних роз`яснень, які йому надавалися Верховним Судом.
Суд повторно звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Поряд з цим суд касаційної інстанції зазначає, що неналежна організація процесу із оскарження судового рішення з боку відповідальних осіб є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними.
Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.
При цьому, Суд звертає увагу скаржника, що звертаючись до суду касаційної інстанції чотири рази останній не міг привести касаційну скаргу у відповідності до вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України в частині визначення підстав касаційного оскарження судових рішень, що і зумовило їх повернення судом касаційної інстанції.
При цьому, ухвалою від 06 вересня 2022 року судом касаційної інстанції надавалися вичерпні роз`яснення щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги, яким така має відповідати в частині викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень.
Судом також вказувалося, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Водночас при повторних зверненнях із касаційними скаргами 29 серпня 2022 року, 16 вересня 2022 року, 03 жовтня 2022 року та 01 листопада 2022 року скаржником не враховано вказані роз`яснення в частині обґрунтування підстав касаційного оскарження у відповідності до вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, наслідком чого стало повторні повернення касаційних скарг ухвалами від 06 вересня 2022 року, від 22 вересня 2022 року, 18 жовтня 2022 року та від 22 листопада 2022 року.
Разом з тим у заяві про поновлення строку на касаційне оскарження скаржник не зазначає обставин, які позбавляли його можливості привести свою касаційну скаргу у відповідність до статті 330 КАС України. При цьому, такі дії залежали виключно від скаржника.
Ураховуючи обставини справи, зазначену скаржником причину пропуску строку на касаційне оскарження не можна вважати поважною, тобто такою, що не залежала від волевиявлення особи, яка оскаржує судове рішення, і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України сторони, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту, для чого, як особи, зацікавлені у її поданні, повинні вчиняти всі можливі та залежні від них дії, використовувати всі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Таким чином наведені скаржником причини пропуску строку касаційного оскарження судових рішень не дають достатніх і переконливих підстав визнання поважними причин пропуску такого строку та його поновлення.
При цьому, суд касаційної враховує тривалість строку пропущеного строку - майже п`ять місяців з ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, обставини пропуску строку звернення до суду, які залежали виключно від волевиявлення скаржника, а непереборних обставин скаржником не наведено, а Судом не встановлено.
За змістом пункту 4 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
Враховуючи вищевикладене, відсутність відповідних доказів щодо поважності підстав пропуску строку на касаційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для застосування пункту 4 частини першої статті 333 КАС України за наслідками розгляду заяви скаржника щодо усунення недоліків касаційної скарги.
Керуючись пунктом 4 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Визнати неповажними підстави пропуску Офісом Генерального прокурора строку на касаційне оскарження рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2022 року у справі №580/2672/20.
Відмовити у задоволенні клопотання Офісу Генерального прокурора про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2022 року у справі №580/2672/20.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2022 року у справі №580/2672/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько В.М. Соколов   А.Г. Загороднюк