УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/1267/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 3 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого- судді Трояновської Г.С .
суддів: Павицької Т.М., Шевчук А.М.
з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу № 278/1267/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на частину майна
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2022 року, ухваленого під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, вимоги якого в подальшому уточнила (т. 1, а.с. 110) та просила встановити факт її проживання з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 і до дня смерті ОСОБА_4 , визнати об`єктами права спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частину нерухомого майна:
– житлового будинку по АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером: 1822086800:02:002:0382 і площею 0,0176 га з кадастровим номером: 1822086800:02:002:0383, належні ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору дарування від 27.02.2004 року №924, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського РНО Демецькою С. Л.;
- гаража, площею 290, 5 кв. м. по АДРЕСА_2 ;
- гаража, площею 55, 3 кв. м. по АДРЕСА_2 ;
- земельної ділянки № НОМЕР_1  у масиві № НОМЕР_2 на території Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області площею 0,1 га з кадастровим номером: 1822086800:04:000:0626.
В обгрунтування позову зазначила, що вона фактично проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 2000 року. За період спільного проживання за спільні кошти і спільними зусиллями ними було набуте зазначене вище нерухоме майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, та після його смерті відкрилась спадщина. Фактично спадщину прийняли вона, його син ОСОБА_2 , його донька ОСОБА_3 та недієздатна мати - ОСОБА_5 , яка вважається такою, що прийняла спадщину у відповідності до ч. 4 ст. 1268 ЦК України незалежно від подання чи неподання заяви до нотаріуса. 
Посилаючись на те, що зазначене вище майно і приватизована земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності її і померлого ОСОБА_4 , так як придбане і утримувалось за спільні кошти і продовжує утримуватись позивачкою до цього часу, з огляду на презумпцією рівності часток у спільній сумісній власності осіб, які придбали майно за спільні кошти подружжя, вважала, що розмір її частки у вказаному майні становить 50 %. Виходячи із наведеного, просила задовольнити її позовні вимоги.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2022 року позов задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 по 23.08.2013. Визнано об`єктами права спільної сумісної власності наступне майно:
- приміщення гаражу площею 290,5 кв м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Слюсарем В. В. 09.09.2004 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1500;
- приміщення гаражу площею 55,3 кв м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Слюсарем В. В. 10.09.2004 року та зареєстрованим в реєстрі за № 1511.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку:
- приміщення гаражу площею 290,5 кв м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Слюсарем В. В. 09.09.2004 року та зареєстрованого в реєстрі за №1500; реєстраційний номер майна: 1972178;
- приміщення гаражу площею 55,3 кв м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Слюсарем В. В. 10.09.2004 року та зареєстрованим реєстрі за № 1511; реєстраційний номер майна: 1972623.
Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20.12.2022 доповнено рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17.11.2022, що ухвалене за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на частину майна. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  1121,06 грн судового збору.
Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю будинку та земельних ділянок суд не надав ніякої оцінки обставинам справи та не мотивував причини такої відмови. Вважає вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю, оскільки вкладала кошти у будівництво будинку АДРЕСА_1 , так як у період із 2000 року до 2004 року вона працювала на ВАТ «Електровимірювач», а після народження їх спільної із ОСОБА_4 доньки перебувала 6 років у відпустці по догляду за дитиною. Вважає, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти, незалежно від того, що був подарований як незавершене будівництво. Крім того зазначає, що з квітня 2005 року вона є приватним підприємцем і отримує доходи, які фактично використовувала для будівництва спірного будинку і до цього часу займається утриманням спірного майна.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги визнала та вказала, що спірний будинок був побудований і за рахунок коштів ОСОБА_1 , оскільки вона працювала на ВАТ «Електровимірювач», де отримувала заробітну плату, що йшла на будівництво будинку АДРЕСА_1 . Просить долучити її відзив до матеріалів справи та взяти її пояснення до уваги при ухваленні судового рішення.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник адвокат Бівалькевич В.П. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Пояснили, що ОСОБА_1 брала участь трудовими і грошовими затратами у будівництві будинку, оскільки він на момент придбання був не добуваний. ОСОБА_1 продовжує проживати у цьому будинку, тому бере участь у його ремонті та утриманні до цього часу. Позивач вказала, що вела сумісний бізнес з ОСОБА_4 , а саме тримали кафе, гаражі, займались виробництвом плитки, кузнею. Вони купили Павлу квартиру, нову машину, віддали кузню для бізнесу. Павло обіцяв, що не буде претендувати на будинок.
ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги визнала та надала аналогічні пояснення. 
Інші учасники справи до апеляційного не з`явились, повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення не направляли.
Відповідач ОСОБА_2 направив до апеляційного суду заяву, в якій повідомив, що перебуває за межами України, просить розглянути справу у його відсутність, апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_4 був власником наступного майна (т. 1, а.с. 17-18):
- будинку АДРЕСА_1 (підстава: договір дарування реєстраційний номер: 924 від 27.02.2004 року);
- гаража (пл. 290.5 кв м), що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (підстава: договір купівлі-продажу, реєстраційний номер: 1500 від 09.09.2004 року (т. 1, а.с. 20);
- гаража (пл.55.3 кв м), що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (підстава: договір купівлі-продажу, реєстраційний номер 1511 від 10.09.2004 року (т.1, а.с. 22);
- земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 1822086800:02:002:0382, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 226737 від 12.10.2011 (т. 1, а.с. 118); 
- земельної ділянки площею 0,0176 га з кадастровим номером 1822086800:02:002:0383, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, с. Станишівка, що підтверджується копією державного акту серії ЯК № 226738 від 12.10.2011 (т. 1, а.с. 119).
- земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 1822086800:04:000:0626, цільове призначення: для ведення садівництва, що розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, Станишівська сільська рада, масив № НОМЕР_2 , ділянка № НОМЕР_1 , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 727099 від 28.12.2010 (т. 1, а.с. 120).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 16).
Відповідно до копії спадкової справи № 16/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 196-216) із заявами про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2 (т.1, а.с. 198), який є сином померлого ОСОБА_4 (т. 1, зворот. а.с. 199); ОСОБА_5 , є матір`ю ОСОБА_4 (т. 1, зворот. а.с. 201), яка відмовилась від прийняття спадщини (т. 1, а.с. 200).
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла (т. 2, а.с. 19).
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2022 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 по 23.08.2013. Зазначений факт ніким не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.
З цієї ж причини апеляційним судом не переглядаються рішення суду першої інстанції в частині інших задоволених позовних вимог – щодо приміщень гаражів.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власністю її та померлого ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 1822086800:02:002:0382, земельної ділянки площею 0,0176 га з кадастровим номером 1822086800:02:002:0383, земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 1822086800:04:000:0626, зазначаючи, що вказане майно є спільною її з ОСОБА_4 сумісною власністю.
Із копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 працювала на ВАТ «Електровимірювач» з 1989 року по 2007 рік (т. 1, а.с. 30).
Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 № 760067 ОСОБА_4 був фізичною особою - підприємцем, дата проведення державної реєстрації: 21.07.2004; ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 (т. 1, а.с. 29).
Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 № 762948 (т. 1, а.с. 31, 32) ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем; дата проведення державної реєстрації: 06.04.2005 року; ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зазначеній частині, суд першої інстанції дійшов висновку, що майно є особистою власністю ОСОБА_7 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду, з огляду на таке.
У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У частинах першій, другій статті 74 СК України (у редакції, чинній станом на   01 січня 2004 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21).
У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі    № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі   № 6-2253цс15 зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».
Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України  у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 по 23.08.2013.
Основні доводи в апеляційній скарзі і пояснень в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_8 , відповідачки ОСОБА_3 (дочки ОСОБА_1 ) стосувались визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Проте вказані доводи є безпідставними з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був набутий у власність померлим на підставі договору дарування від 27.02.2004 р. №924, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с 17-18).
Відповідно до п. 2 ч.1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Отже, відповідно до наведеної норми закону спірний житловий будинок був особистою приватною власністю ОСОБА_4 і відсутні правові підстави визнавати це майно спільною сумісною власністю подружжя.
Доводи ОСОБА_1 про те, що вона разом з ОСОБА_4 добудовувала вказаний будинок, а тому він є об`єктом права спільної сумісної власності не заслуговують на увагу, оскільки не підтвердженні належними та допустимими доказами.
Отже, суд першої інстанції дійшов цілком обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову щодо визнання спірного житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності. 
Є правильним також висновок суду першої інстанції щодо відмови у визнанні спільною сумісною власністю земельних ділянок.
В позовній заяві зазначено, що спірні земельні ділянки з кадастровим номером: 1822086800:02:002:0382, площею 0,2500 га, та кадастровим номером: 1822086800:02:002:0383, площею 0,0176 га, належні ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору дарування від 27.02.2004 року №924, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського РНО Демецькою С. Л.
       Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №226737 від 12.10.2011 підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим №1822086800:02:002:0382, площею 0,2500га розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; цільове використання - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, підстава набуття - рішення від 23 червня 2011 року, 9 сесії 6 скликання Станишівської сільської ради (т.1 а.с. 118).
       Відповідно статті 377 ЦК України та з урахуванням ст. ст. 81, 116 Земельного кодексу України (в редакціїї на момент набуття права власності померлим ОСОБА_4 ), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
       Встановивши фактичні обставини справи та правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вказана земельна ділянка була набута на праві особистої приватної власності померлим ОСОБА_4 , оскільки на ній знаходиться спірний житловий будинок, що за життя був подарований померлому.
       Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 226738 від 12.10.2011 підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1822086800:02:002:0383, площею 0,0176 га також розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; підстава набуття - рішення від 23 червня 2011 року, 9 сесії 6 скликання Станишівської сільської ради (т.1 а.с.119).
       З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачем зазначено, що вказана земельна ділянка набута померлим на підставі договору дарування від 27.02.2004 року, доказів іншого суду не надано (підстав набуття права власності), як і не надано копію самого договору дарування, а тому суд позбавлений можливості визначити фактичні підстави набуття права власності за померлим ОСОБА_4 спірного об`єкта нерухомості.
       А тому в цій частині вимоги позивача також не є доведеними.
Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 727099 від 28.12.2010 підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1822086800:04:000:0626, площею 0,1000 га розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; цільове призначення - для ведення садівництва; підстава набуття - розпорядження голови Житомирської РДА від 24.03.2010 (т.1 а.с.120).
Стаття 61 СК України (в редакції, чинній на час видачі державного акта на право власності на спірну земельну ділянку) не містила норму, яка передбачала, що земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене правило було закріплене у частині 5, якою статтю 61 СК України доповнено згідно із Законом України №2913-VI від 11 січня 2011 року.
З урахуванням змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.
У період часу з 8 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя.
До 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
ОСОБА_4 оформив своє право власності на спірну земельну ділянку до 8 лютого 2011 року, до внесення змін до частини п`ятої статті 61 СК України Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-УІ «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».
Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що на земельну ділянку з кадастровим № 1822086800:04:000:0626 не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя та правильно відмовив у задоволенні позову і в цій частині.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли в застосуванні норм матеріального та процесуального законодавства до спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, про що зазначено у мотивувальній частині цієї постанови.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13.02.2023.

Головуючий  Судді