Постанова
Іменем України
 
09 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 761/46733/19
провадження № 61-16684св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Голова Київської міської державної адміністрації, Київський міський голова,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року у складі судді Рибака М. А. та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Голови Київської міської державної адміністрації, Київського міського голови про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю органів влади і місцевого самоврядування, посилаючись на те, що 29 квітня 2004 року він придбав індивідуальний цегляний гараж, розташований на АДРЕСА_1 , та відповідно до статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) набув право власності на земельну ділянку, на якій розміщений гараж, однак державний акт на землю йому не вдалося отримати у зв`язку з незаконною бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, а саме структурних підрозділів Київської міської державної адміністрації. Правова оцінка бездіяльності вказаних суб`єктів владних повноважень надана постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2009 року, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2010 року, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 квітня 2012 року та постановою Верховного Суду України від 02 жовтня 2012 року у справі № 2/335 за його позовом до Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, Головного управління охоронної культурної спадщини Київської міської державної адміністрації, Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, третя особа - Голова Київської міської державної адміністрації, про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. З квітня 2007 року належний йому гараж перебував в оренді у Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітком» (далі - ТОВ «Елітком»), яке погоджувалося купити цей гараж тільки разом із земельною ділянкою (після оформлення державного акта на землю). 28 травня 2009 року між ним та ТОВ «Елітком» було укладено попередній договір купівлі-продажу, яким передбачалося відчуження гаража (після отримання державного акта на землю) за суму, еквівалентну 120 000 доларів США. Однак він не отримав дохід від відчуження гаража на користь ТОВ «Елітком», так як тривала незаконна бездіяльність суб`єктів владних повноважень та він не міг отримати державний акт на землю з незалежних від нього причин. В подальшому за договором купівлі-продажу від 12 червня 2009 року він продав зазначений гараж ОСОБА_2 за суму, еквівалентну 55 000 доларів США. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Голови Київської міської державної адміністрації та Київського міського голови на свою користь 1 709 982,04 грн на відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю органів влади і місцевого самоврядування.
 
01 червня 2020 року представник Київського міського голови - Філімончук І. М. подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що Голова Київської міської державної адміністрації та Київський міський голова є однією посадовою особою та не може бути відповідачем в цій справі, так як рішення про передачу земельних ділянок у власність або користування приймається колегіальним органом - Київською міською радою, а Київська міська державна адміністрація не уповноважена приймати рішення щодо реалізації прав на землю фізичними та юридичними особами із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва. Із заявою щодо передачі у приватну власність земельної ділянки, яка перебуває в комунальній власності, позивач звертався саме до органу місцевого самоврядування - Київської міської ради, а не до посадової особи. Судовими рішеннями, на які послався позивач в позовній заяві, не зобов`язано Київську міську раду та виконавчі органи Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а тим паче Київського міського голову до вчинення будь-яких дій та прийняття рішень щодо передачі позивачу земельної ділянки у власність та/або користування, що спростовує доводи позивача про наявність у нього будь-якого права на земельну ділянку. Визнання протиправними дій виконавчих органів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не позбавляло позивача права на повторне звернення щодо оформлення земельної ділянки у власність та/або користування відповідно до чинного законодавства. 
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відсутність у позивача державного акта на земельну ділянку унеможливило здійснення ним продажу гаража за ціною, визначеною в попередньому договорі, укладеному 28 травня 2009 року між ним та ТОВ «Елітком». Крім того, укладення договору купівлі-продажу від 12 червня 2009 року та продаж гаража за ціною 55 000 доларів США відбулося з волевиявлення позивача. Рішення про передачу земельних ділянок у власність або користування приймається не одноособово Київським міським головою, а колегіальним органом - Київською міською радою, і позивач звертався із заявою про надання йому у приватну власність земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, саме до органу місцевого самоврядування - Київської міської ради. Крім того, кошти, які позивач просить відшкодувати, не є збитками в розумінні положень частини другої статті 22 ЦК України, та не підлягають стягненню з відповідачів.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального права. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ОСОБА_1 вказав, що суди не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі № 320/666/19, про те, що негативні наслідки тривалого та умисного нерозгляду законної заяви особи та неможливості нею протягом декількох років реалізувати право на отримання земельної ділянки (майнове право) внаслідок протиправної бездіяльності органів місцевого самоврядування перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями (бездіяльністю) цих суб`єктів владних повноважень, а отже, завдають такій особі моральну шкоду. Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази, не врахували, що незаконна бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а саме структурних підрозділів Київської міської державної адміністрації, підтверджена постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2009 року, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2010 року, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 2/335 та постановою Верховного Суду України від 02 жовтня 2012 року у справі № 2/335. При цьому суди не звернули увагу на умови пунктів 2.1.2.а, 4.1, 5.3, 6.1 та 7.1 попереднього договору купівлі-продажу гаража від 28 травня 2009 року, укладеного між ним та ТОВ «Елітком», внаслідок чого дійшли помилкового висновку про недоведеність тих обставин, що відсутність державного акта на земельну ділянку унеможливило здійснення ним продажу гаража на ціною, визначеною в цьому договорі. Також ОСОБА_1 зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 55 Конституції України, статей 1174, 1190 ЦК України у подібних правовідносинах.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.від 02 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду міста Києва. 
 
18 листопада 2021 року справа № 761/46733/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 18 січня 2023 року у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаної з вагітністю і пологами, призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.
 
За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2023 року матеріали справи № 761/46733/19 передано судді-доповідачу Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Карпенко С. О.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що 29 квітня 2004 року ОСОБА_1 придбав індивідуальний цегляний гараж, розташований на АДРЕСА_1 .
 
28 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Елітком» було укладено попередній договір купівлі-продажу гаража, за умовами якого ОСОБА_1 погодився продати, а ТОВ «Елітком» - купити вищевказаний гараж за ціною, що еквівалентна 120 000 доларів США (пункт 2.1.2.а).
 
Відповідно до пункту 6.1 зазначеного попереднього договору укладання та нотаріальне посвідчення основного договору має здійснитися не пізніше одного місяця з моменту реєстрації державного акта про право власності на земельну ділянку під гаражем.
 
Враховуючи викладене, суди виходили з того, що предметом попереднього договору купівлі-продажу гаража від 28 травня 2009 року є саме гараж, а не земельна ділянка, а пунктом 6.1 цього договору сторони обумовити, що отримання державного акта на земельну ділянку є певним моментом у часі, з якого розпочинається термін для укладення основного договору. При цьому з попереднього договору не вбачається, що відсутність державного акта про право власності на земельну ділянку під гаражем є підставою для відмови в укладанні основного договору чи зміни ціни гаража, встановленої попереднім договором.
 
За договором купівлі-продажу від 12 червня 2009 року ОСОБА_1 продав належний йому на праві власності гараж, розташований на АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 за суму, еквівалентну 55 000 доларів США.
 
Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. За приписами статті 120 ЗК України в редакції, яка була чинною з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року (до набрання чинності Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України», далі - Закон № 997-V), при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. При цьому, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. 
 
Чинні редакції статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України зі змінами, внесеними Законом України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю», передбачають автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди.
 
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоч і не закріплений безпосередньо в загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
 
Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою.
 
З огляду на викладене у зв`язку з набуттям права власності на гараж, розташований на АДРЕСА_1 , в ОСОБА_1 виникло також право користування відповідною частиною земельної ділянки, на якій розміщений цей гараж.
 
Згідно зі статтею 328 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Частинами першою, другою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
 
Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 118 ЗК України в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на гараж, розташований на АДРЕСА_1 , громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
 
Згідно з частиною першою статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
 
Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на гараж, розташований на АДРЕСА_1 ).
 
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах          від 04 травня 1999 року № 43, в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на гараж, розташований на АДРЕСА_1 , державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на земельну ділянку - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради.
 
Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. 
 
Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеним в постановах від 26 вересня 2012 року у справі № 6-103цс12,                            від 23 жовтня 2013 року у справі № 6-93цс13, від 04 червня 2014 року у справі                    № 6-46цс14.
 
У справі, що переглядається, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку з протиправними діями Голови Київської міської державної адміністрації та Київського міського голови він не зміг отримати державний акт на земельну ділянку, на якій знаходиться гараж, та продав його за меншу суму коштів, ніж було обумовлено в попередньому договорі.
 
Судами також встановлено, що за зверненням ОСОБА_1 . Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації було направлено запити до міських служб щодо можливості передачі у приватну власність земельної ділянки для експлуатації та обслуговування гаража за вищезазначеною адресою.  
 
Головне управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації не надало висновок на запит Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації. 
 
Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації надало висновок щодо можливості передачі земельної ділянки в короткострокову оренду, при цьому питання щодо передачі земельної ділянки у власність воно не вирішувало.
 
У червні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, Головного управління охоронної культурної спадщини Київської міської державної адміністрації, Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, третя особа - Голова Київської міської державної адміністрації, про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, в якому просив: зобов`язати Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації не узагальнювати та не готувати запити щодо можливості передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам (надання в оренду) до органів влади, не передбачених статтею 118 ЗК України; визнати протиправною бездіяльність Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, що полягала в ненаданні висновку про можливість передачі йому в приватну власність земельної ділянки; визнати протиправною бездіяльність Головного управління охоронної культурної спадщини Київської міської державної адміністрації, що полягла в ненаданні висновку про можливість передачі йому в приватну власність земельної ділянки; визнати відсутність компетенції Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надавати висновки щодо можливості передачі земельних ділянок у приватну власність (надання в оренду) громадянам; визнати протиправною бездіяльність Київської міської ради, що полягала в неприйнятті рішення про приватизацію земельної ділянки за його заявою; визнати протиправною бездіяльність Київської міської державної адміністрації, що полягала в неприйнятті заходів для усунення причин та умов, що сприяли бездіяльності з боку її структурних підрозділів; зобов`язати Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації та Київську міську раду вчинити всі необхідні дії з виготовлення, державної реєстрації та видачі йому державного акта про право власності на земельну ділянку площею 61,14 кв. м, кадастровий номер 8000000000:82:067:039, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування індивідуального гаражного будівництва на АДРЕСА_1 згідно з Технічним звітом по встановленню зовнішніх меж землекористування; стягнути з Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, Головного управління охоронної культурної спадщини Київської міської державної адміністрації, Київської міської державної адміністрації солідарно на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.
 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2009 року у справі № 2/335 вищевказаний адміністративний позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, Головного управління охоронної культурної спадщини Київської міської державної адміністрації, що полягала в ненаданні висновків щодо можливості передачі ОСОБА_1 у власність земельної ділянки. Визнано протиправною бездіяльність Київської міської ради, що полягла в неприйнятті рішення щодо приватизації земельної ділянки за заявою позивача. Зобов`язано Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації та Київську міську раду вчинити всі необхідні дії з виготовлення, державної реєстрації та видачі державного акта про право власності на земельну ділянку площею 61,14 кв. м, кадастровий номер 8000000000:82:067:039, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування індивідуального гаражного будівництва на АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 згідно з Технічним звітом по встановленню зовнішніх меж землекористування. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
 
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2010 року апеляційні скарги Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2009 року у справі № 2/335 - без змін.
 
Вищевказані судові рішення у справі № 2/335 мотивовані тим, що відповідно до положень частини першої статті 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Оскільки позивач набув права на вказану земельну ділянку як особа, яка набула право власності на споруду на підставі договору купівлі-продажу гаража, то наявні підстави для визнання протиправною бездіяльності Київської міської ради, що полягла в неприйнятті рішення про приватизацію земельної ділянки, та зобов`язання Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації вчинити всі необхідні дії з виготовлення, реєстрації та видачі державного акта на право власності на землю.
 
Постановою Вищого адміністративного суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 2/335 касаційні скарги Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2009 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2010 року змінено, позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації щодо ненадання висновків про можливість передачі ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, визнано протиправною бездіяльність Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації щодо ненадання висновків про можливість передачі ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, в задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
 
Вищевказане судове рішення Вищого адміністративного суду України у справі № 2/335 мотивоване тим, що зважаючи на відсутність факту прийняття Київською міською радою рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки у власність, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного та необґрунтованого висновку про порушення Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації прав та охоронюваних законом інтересів позивача шляхом невчинення дій по виготовленню, державній реєстрації та видачі державного акта про право власності на земельну ділянку площею 61,14 кв. м, кадастровий номер 8000000000:82:067:039, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування індивідуального гаражного будівництва по АДРЕСА_1 та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині.
 
Враховуючи викладене, у справі, що переглядається, суди виходили з того, що вищевказаними судовими рішеннями у справі № 2/335 не зобов`язано Київську міську раду та виконавчі органи Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) або Київського міського голову до вчинення будь-яких дій та прийняття будь-яких рішень щодо передачі позивачу земельної ділянки у власність та/або користування.
 
Судами також встановлено, що постановою Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2007 року у справі № 2-а-95/07 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, Голови Київської міської державної адміністрації, Київського міського голови, третя особа - Генеральний директор Акціонерного товариства закритого типу «Інститут перспективного проектування і технікоекономічних досліджень» Смовж Леся Василівна, про зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю суб`єктів владних повноважень. 
 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2009 року у справі № 2-а-95/07, з урахуванням ухвали цього суду від 20 серпня 2009 року про виправлення описок, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, змінено постанову Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2007 року та доповнено резолютивну частину постанови після абзацу першого абзацом такого змісту: «Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача-2 (Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації) та відповідача-3 (Голову Київської міської державної адміністрації) надати йому мотивовану відповідь на його заяву від 19 січня 2006 року (вхід. № О-1336 від 21 січня 2006 року) задовольнити. Зобов`язати Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, голову Київської міської державної адміністрації, Київського міського голову надати ОСОБА_1 мотивовану відповідь на його заяву від 19 січня 2006 року (вхід. № О-1336 від 21 січня 2006 року)». В іншій частині постанову Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2007 року залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2010 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а постанову Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2007 року в незміненій частині та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2009 року у справі № 2-а-95/07 - без змін.
 
У справі, що переглядається, суди встановили, що рішення суду у справі № 2а-95/07 про зобов`язання Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, Голову Київської міської державної адміністрації надати ОСОБА_1 мотивовану відповідь на його заяву від 19 січня 2006 року виконано та листом від 14 лютого 2013 року № 1756/0/06/27-13 позивачу надано відповідь.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Частинами першою, другою статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
 
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).
 
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Згідно зі статте 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (стаття 1190 ЦК України).
 
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.
 
Відсутність хоча б одного з наведених елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
 
Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Підставами для виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України є наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача і причинний зв`язок між його діями та шкодою, і ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.
 
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 757/63349/19-ц, від 10 серпня 2021 року у справі № 761/17150/19, від 09 листопада 2022 року у справі № 757/23946/21-ц.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю, так як матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відсутність у позивача державного акта на земельну ділянку унеможливило здійснення ним продажу гаража на ціною, визначеною в попередньому договорі, укладеному 28 травня 2009 року між ним та ТОВ «Елітком». Крім того, рішення про передачу земельних ділянок у власність або користування приймається не одноособово Київським міським головою, а колегіальним органом - Київською міською радою. Тобто позивач не довів наявності шкоди, а також причинного зв`язку між неправомірними діями чи бездіяльністю саме Голови Київської міської державної адміністрації, Київського міського голови і заподіяною шкодою.  
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі № 320/666/19, на яку послалася заявник в касаційній скарзі, зазначено, що повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність фізичних осіб встановлені, зокрема, статтями 12, 118, 122 ЗК України, статтями 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Тобто, приписами зазначеного законодавства визначено, що за результатами розгляду клопотання заявника про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою повинно прийматись рішення на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування. Вказане рішення повинно бути прийнято у місячний строк з моменту надходження клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Умови, за яких орган місцевого самоврядування відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання дозволу. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу місцевого самоврядування - надати дозвіл або відмовити у його наданні. Надходження до органу місцевого самоврядування клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є підставою для прийняття цим суб`єктом рішення про надання такого дозволу або відмови у його наданні. Негативні наслідки тривалого та умисного нерозгляду законної заяви особи та неможливості нею протягом декількох років реалізувати право на отримання земельної ділянки (майнове право) внаслідок протиправної бездіяльності органів місцевого самоврядування - перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями (бездіяльністю) цих суб`єктів владних повноважень, а отже, завдають такій особі моральну шкоду.
 
Вищенаведені правові висновки викладено Верховним Судом у справі, в якій предметом перегляду були відповідні судові рішення, якими відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди у зв`язку з відсутністю доказів, які підтверджують завдання позивачу матеріальної шкоди діями та бездіяльністю відповідачів, а також недоведенням причинно-наслідкового зв`язку між матеріальними збитками і протиправним діянням відповідачів. При цьому Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання протиправними дії Броварської міської ради Київської області щодо нерозгляду заяви позивача від 02 квітня 2014 року про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо земельної ділянки в АДРЕСА_2 , в передбачений термін, відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України, порушення процедури набуття земельної ділянки у власність позивача, що перешкодило йому отримати земельну ділянку на загальних та пільгових підставах, стягнення з Броварської міської ради Київської області на користь позивача відшкодування моральної шкоди.
 
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог про визнання дій чи бездіяльності відповідачів протиправними та відшкодування моральної шкоди, а просив стягнути з Голови Київської міської державної адміністрації та Київського міського голови на свою користь 1 709 982,04 грн на відшкодування шкоди (упущеної вигоди), заподіяної незаконною бездіяльністю органів влади і місцевого самоврядування. При цьому викладені в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі висновки про відмову в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю доказів, які підтверджують завдання позивачу матеріальної шкоди, не суперечать правовим висновкам, наведеним у вищезгаданій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі № 320/666/19.
 
Таким чином, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованою.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 55 Конституції України, статей 1174, 1190 ЦК України у подібних правовідносинах, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
В пунктах 6.11-6.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
 
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що рішення про передачу земельної ділянки під належним позивачу гаражем у власність або користування могло бути прийняте не одноособово Київським міським головою, а колегіальним органом - Київською міською радою. Крім того, кошти, які позивач просив стягнути на свою користь з Голови Київської міської державної адміністрації та Київського міського голови не є збитками в розумінні положень частини другої статті 22 ЦК України, так як укладення договору купівлі-продажу від 12 червня 2009 року та продаж гаража за ціною 55 000 доларів США відбулося з волевиявлення позивача. За таких обставин, оскільки відсутні всі обов`язкові елементи (неправомірні дії, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою) для відповідальності Голови Київської міської державної адміністрації та Київського міського голови за заподіяні збитки, які просив відшкодувати позивач, то суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
 
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
 
Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).
 
У справі, що переглядається, Верховний Суд, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, їх висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними у вищезгаданих постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 757/63349/19-ц, від 10 серпня 2021 року у справі № 761/17150/19, від 09 листопада 2022 року у справі № 757/23946/21-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18.
 
Отже, аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 55 Конституції України, статей 1174, 1190 ЦК України у подібних правовідносинах, є необґрунтованими.
 
З огляду на вищенаведені висновки про необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи касаційної скарги про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2021 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко