Номер провадження: 22-ц/813/811/23 
Справа № 509/2196/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія 46

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є сумісною власністю подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, яку в подальшому уточнила та просила суд визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 316,4 кв.м, в тому числі ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину транспортних засобів: напівпричіп SCHMITZ SPR27, державний знак НОМЕР_1 ; напівпричіп SCHMITZ SPR24, державний знак НОМЕР_2 ; напівпричіп SCHMITZ SCS24, державний знак НОМЕР_3 ; напівпричіп 99982, державний знак НОМЕР_4 ; напівпричіп BURG, державний знак НОМЕР_5 ; сідловий тягач DAF, державний знак НОМЕР_6 ; сідловий тягач VOLVO F12, державний знак НОМЕР_7 ; сідловий тягач VOLVO F12, державний знак НОМЕР_8 (т. 1, а.с. 3-4, 216-217).
09 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та просив суд визнати 1/2 частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241 кв.м та земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; здійснити поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241,9 кв.м; визнати за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241,9 кв.м; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості відчуженого без його згоди та не в інтересах сім`ї майна, а саме половини вартості відчужених транспортних засобів LEXUS LX, д/н НОМЕР_9 , LANDCRUISER, д/н НОМЕР_10 , RENAULT 340Т1, що становить 526110 гривень (т. 2, а.с. 71-76).
25 листопада 2020 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області вирішено первісний позов ОСОБА_3 задовольнити частково; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку (літ. «А-2»): тамбур «1-1», пл. 1,2 кв.м, кухню «1-2», пл. 18,7 кв.м, коридор «1-3», пл. 21,7 кв.м, прихожу «1-7», пл. 7,7 кв.м, коридор «1-8», пл. 13,0 кв.м, ванну «1-9», пл. 9,6 кв.м, житлову «1-10», пл. 24,6 кв.м, частину гардеробної «1-11», пл. 4,1 кв.м; в мансарді (літ. «А»): сходову «1-14», пл. 5,4 кв.м, частину кімнати відпочинку «1-15», пл. 46,8 кв.м, ганок (літ. «а»), яму вигрібну «№1», каналізацію «№7», частину вимощення «І», площею 25,5 кв.м; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 316,4 кв.м, в тому числі ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами. В задоволенні решти позовних вимог первісного позову вирішено відмовити. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 вирішено відмовити у повному обсязі (т. 2, а.с. 246-250).
28 грудня 2020 року ОСОБА_1 через Овідіопольський районний суд Одеської області подав апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним, невмотивованим, безпідставним та таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків, які викладені у рішенні суду, обставинам справи. На думку апелянта, суд під час винесення рішення грубо проігнорував норми матеріального права та висновки, які викладені в постановах Верховного Суду щодо неможливості визнання права власності на об`єкт, який не введений в експлуатацію. Мотивуючи свою позицію, апелянт вказує, що суд необґрунтовано не врахував, що житловий будинок, на який просить визнати право власності ОСОБА_3 по справі не введений в експлуатацію та відповідно не зареєстровано право власності. Апелянт стверджує, що висновки суду, щодо віднесення житлового будинку до спільного майна подружжя не відповідають матеріалам судової справи через те, що, на думку апелянта, суд першої інстанції неправильно визначив строк фактичного припинення шлюбних відносин, проігнорував докази, надані ОСОБА_1 , а саме квитанції на будівельні матеріали, прийняв показання свідків ОСОБА_3 , однак прискіпливо проігнорував свідчення свідків ОСОБА_1 , проігнорував докази, надані ОСОБА_1 щодо водопостачання, газопостачання та електропостачання. Апелянт вважає, що суд під час винесення рішення безпідставно застосував строк позовної давності щодо вимог його зустрічної позовної заяви. З огляду на це, апелянт просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі (т. 3, а.с. 1-12).
01 квітня 2021 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач за первісним позовом ОСОБА_3 зазначила, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Так, позивач вважає, що про порушення своїх прав відповідач дізнався 23 червня 2015 року, при цьому зустрічний позов заявив лише 09 липня 2019 року, тобто через чотири роки після того, як дізнався про порушення його прав, а тому суд першої інстанції законно та обґрунтовано застосував наслідки пропуску строку позовної давності. На думку позивача, твердження апелянта про те, що декларація була отримана «шахрайським шляхом» не містить жодних належних та допустимих доказів, так як ОСОБА_1 не звертався до суду з позовними вимогами про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації. Що стосується доказів, на які посилається апелянт, а саме квитанцій про придбання будівельних матеріалів, то позивач зазначає, що дані докази жодним чином не доводять тих обставин, що саме ці матеріали були придбані відповідачем для будівництва спірного будинку, більш того в них не зазначено, що покупцем виступав саме ОСОБА_1 та спростовуються декларацією про готовність будинку до експлуатації, відповідно до якої будівництво було закінчено у 2010 році. З огляду на викладене у відзиві на апеляційну скаргу, позивач просила оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення (т. 3, а.с. 63-70).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Сторони в судове засідання, призначене на 16 березня 2023 року не з`явилися. Про час та порядок розгляду справи повідомлені належним. Клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції сторони до суду не подавали.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до декларації про готовність об`єкту до експлуатації житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , закінчений будівництвом та готовий до експлуатації, а висновок судової будівельно-технічної експертизи №12/18 від 30.08.2018 року передбачає можливість поділу спірного будинку. Тому, суд першої інстанції вважав за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку (літ. «А-2»): Тамбур «1-1», пл. 1,2 кв.м, Кухню «1-2», пл. 18,7 кв.м, Коридор «1-3», пл. 21,7 кв.м, Прихожу «1-7», пл. 7,7 кв.м, Коридор «1-8», пл. 13,0 кв.м, Ванну «1-9», пл. 9,6 кв.м, Житлову «1-10», пл. 24,6 кв.м, Частину гардеробної «1-11», пл. 4,1кв.м, В мансарді (літ. «А»):Сходову «1-14», пл. 5,4 кв.м, Частину кімнати відпочинку «1-15», пл. 46,8 кв.м, Ґанок (літ. «а»), Яму вигрібну «№1», Каналізацію «№7», Частину вимощення «І», площею 25,5 кв.м. Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , пл. 316,4 кв.м, в тому числі ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Що стосується позовних вимог за первісним позовом про визнання права власності на 1/2 частину транспортних засобів, суд першої інстанції вирішив, що вони задоволенню не підлягають, оскільки суду не надано будь-яких доказів їх існування та належності. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції зазначив, що вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідач ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав та не навів належних і допустимих доказів поважності причин пропуску строку позовної давності (т. 2, а.с. 248-249).
Апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Обставини справи та оцінка апеляційного суду.
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у період з 30 червня 1993 року по 08 травня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 травня 2015 року у справі №509/1665/15-ц шлюб між сторонами було розірвано (т. 1, а.с. 43).
Звертаючись до суду із первісним позовом, ОСОБА_3 просила поділити між нею та відповідачем в рівних частках житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також транспортні засоби: напівпричіп SCHMITZ SPR27, державний знак НОМЕР_1 ; напівпричіп SCHMITZ SPR24, державний знак НОМЕР_2 ; напівпричіп SCHMITZ SCS24, державний знак НОМЕР_3 ; напівпричіп 99982, державний знак НОМЕР_4 ; напівпричіп BURG, державний знак НОМЕР_5 ; сідловий тягач DAF, державний знак НОМЕР_6 ; сідловий тягач VOLVO F12, державний знак НОМЕР_7 ; сідловий тягач VOLVO F12, державний знак НОМЕР_8 (т. 1, а.с. 217).
У зустрічному позові ОСОБА_1 просив здійснити поділ у рівних частках наступного майна: 1/2 частини станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241 кв.м, земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а також стягнути з ОСОБА_3 на його користь компенсацію вартості відчуженого без його згоди та не в інтересах сім`ї майна, а саме половини вартості відчужених транспортних засобів LEXUS LX, д/н НОМЕР_9 , LANDCRUISER, д/н НОМЕР_10 , RENAULT 340Т1, що становить 526110 гривень (т. 2, а.с. 75-76).
Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ч. 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п. 23, суд при вирішенні спору між подружжям про майно має встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статі 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Щодо первісних позовних вимог.
Згідно з копією Державного акту на право власності на земельну ділянку № НОМЕР_11 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер 5123783500:02:002:0316, площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , (т. 1, а.с. 73-74).
На вказаній земельній ділянці розташовано житловий будинок, загальною площею 292,6 кв.м. Відповідно до технічного паспорту, який виготовлений 17 червня 2014 року, на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у графі «рік побудови» житлового будинку та мансарди зазначено 2010 рік (т. 1 а.с. 8-14).
Згідно з декларацією про готовність об`єкту до експлуатації, зареєстрованої Державною архітектурно-будівельною інспекцією України за №142141760574 від 25 червня 2014 року будівництво житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , розпочато у вересні 2006 року та закінчено у серпні 2010 року (т. 1, а.с. 70-72).
27 липня 2014 року реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області на ім`я ОСОБА_1 здійснена реєстрація права власності на нерухоме майно – житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , з видачею свідоцтва про право власності від 21 липня 2014 року, індексний номер 24484704, копії яких наявні в матеріалах справи (т. 1, а.с. 6-7).
28 грудня 2015 року постановою Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/6112/15 державна реєстрація права власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , була скасована.
Апелянт, посилаючись на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №363/86/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі №2114/2-3819/11, від 18 листопада 2020 року у справі №569/8906/15-ц, вважає, що у зв`язку зі скасуванням у судовому порядку реєстрації права власності та встановлення в рішенні суду обставин отримання декларації про готовність об`єкта до експлуатації на підставі нечинної довіреності ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 , спірний житловий будинок є самочинно збудованим та не є об`єктом права власності, та об`єктом цивільних прав, а тому не підлягає поділу (т. 3, а.с. 3-5).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Зі змісту постанови Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/6112/15 від 28 грудня 2015 року вбачається, що для реєстрації за ОСОБА_1 спірного житлового будинку були надані: 
- технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;
- довідка Прилиманської сільської ради щодо користування ОСОБА_1 земельною ділянкою;
- декларація про готовність житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , до експлуатації;
- державний акт на земельну ділянку.
При цьому, скасовуючи рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та визнаючи свідоцтво про право власності на житловий будинок недійсним, адміністративний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не звертався до реєстраційної служби із заявою про реєстрацію за ним права власності на нерухоме майно - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та жодну особу не уповноважував на вчинення таких дій. Тому, враховуючи не надання відповідачем доказів на спростування цих обставин, адміністративний суд вважав, що відповідач не довів правомірність реєстрації права власності на нерухоме майно - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , а тому задовольнив позовні вимоги останнього. Тобто, підставою для скасування рішення про реєстрацію права власності та свідоцтва у справі №815/6112/15 є подання заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень неналежною особою.
Відповідно до висновку №12/18 судової будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи від 30 серпня 2018 року відсоток будівельної готовності нерухомого майна у вигляді житлового будинку з мансардою, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , визначений на підставі даних про вартість заміщення, у стані на час проведення дослідження, складає 90 відсотків. Зазначений житловий будинок за конструктивними та планувальними показниками в цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (містобудівним, протипожежним, санітарно-гігієнічним тощо), які встановлені законодавством України для житлового будинку (т.1, а.с. 137-137 зворот).
Згідно з копією Державного акту на право власності на земельну ділянку № НОМЕР_11 цільове призначення земельної ділянки, кадастровий номер 5123783500:02:002:0316, площею 0,0633 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 1, а.с. 73). Вказаний Державний акт видано на підставі рішення Прилиманської сільської ради ХХХ сесії V скликання №756 від 16 жовтня 2009 року (т. 1, а.с. 231).
При цьому, декларація про готовність житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , до експлуатації, скасована не була. Будівництво об`єкта закінчене, об`єкт готовий до експлуатації (т. 1, а.с. 70-72). Таким чином, зазначені докази спростовують доводи апелянта про віднесення спірного будинку до об`єкту самочинного будівництва.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Введення об`єкта в експлуатацію — це завершальний етап зведення об`єкта, що дозволяє отримати право власності і надає можливість підключення до інженерних мереж (обов`язкових для його повноцінного функціонування). Готовим до введення в експлуатацію вважається об`єкт архітектури або інженерна споруда, щодо якого закінчені всі роботи (будівельно-монтажні, оздоблювальні, пуско-налагоджувальні) і підготовлена (оформлена) належним чином вся виконавча документація. Таким чином, введення будинку в експлуатацію — це вимога закону, як і державна реєстрація, що необхідна для юридичного оформлення права власності на цей об`єкт нерухомості.
Отже, збудований у період перебування сторін у шлюбі будинок, введений в експлуатацію, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя і підлягає поділу як будинок між колишнім подружжям. Вказане узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в цивільній справі № 554/6043/20. 
При цьому, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апелянта щодо неможливості поділу спірного будинку не знайшли свого підтвердження, а тому погоджується із висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог за первісним позовом.
Щодо зустрічного позову.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 710/122/20).
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
З матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі за первісним позовом відповідач звертався до суду із клопотанням про витребування доказів, в якому зазначив, що після отримання відомостей про майно, яке зареєстроване за позивачкою, він звернеться до суду із зустрічним позовом, в якому запропонує свій варіант поділу спільного майна (т. 1, а.с. 41-42). Також відповідач подавав клопотання про долучення доказів, в якому вказував, що для правильного вирішення справи необхідно встановити чіткий перелік майна, яке є спільною власністю подружжя. Вказані процесуальні дії датуються відповідно 31 липня 2015 року та 16 березня 2016 року.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Враховуючи, що із зустрічним позовом ОСОБА_1 звернувся 09 липня 2019 року, однак з моменту подання клопотання про витребування доказів (31 липня 2015 року) був обізнаний про порушення його прав, тобто відповідачем був пропущений строк позовної давності, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 в порядку ст. 267 ЦК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

                                                                       М.М. Драгомерецький

                                                                       Р.Д. Громік