ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 р. 	Справа № 440/5726/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.07.2022, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, по справі № 440/5726/22
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Головного Управління Національної поліції в Полтавській області ,                Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України                        
про стягнення середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі – ГУНП в Полтавській області, перший відповідач), Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (далі – Ліквідаційна комісія ДЗЕ НП України, другий відповідач) у якому просив:
– стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 09.01.2020 по дату проведення фактичного розрахунку 28.12.2022, виходячи з середньоденного розміру заробітної плати - 595,33 грн;
– стягнути з Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 09.05.2018 по дату проведення фактичного розрахунку 11.03.2022, виходячи з середньоденного розміру заробітної плати - 395,64 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 31.08.1999 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 по 08.01.2020 в Національній поліції України та звільнений 08.01.2020 з посади оперуповноваженого відділення спеціальної поліції ГУНП в Полтавській області. Порушення відповідачами в період проходження служби його права на отримання належної, обов`язкової до виплати компенсації за роботу в умовах режимних обмежень слугувало підставою для звернення до суду, за наслідками розгляду якого постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2021 у справі № 440/4015/21 його права відновлені, шляхом зобов`язання Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 07.11.2015 по 08.05.2018, зобов`язання Головного управління Національної поліції України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень в період з 09.05.2018 по 08.01.2020. На підставі вказаного рішення відповідачами проведено з позивачем розрахунок щодо виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень 29.12.2021 та 11.03.2022, однак при цьому, під час розрахунку позивачу не виплачено середній заробіток за час затримки у виплаті вказаних набавок.
Посилаючись на положення ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України вважає, що відповідачі мали обов`язок нарахувати і виплатити йому середній заробіток за час затримки у виплаті компенсації за роботу в умовах режимних обмежень, що ними протиправно не було зроблено.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено позивачеві строк на усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до суду з доказами поважності причин його пропуску; також роз`яснено, що у разі, якщо позивач не усуне недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, позовна заява буде йому повернута.
19 липня 2022 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла заява представника позивача про поновлення строку звернення до суду.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року позовну заяву повернуто позивачеві у зв`язку з визнанням судом причин пропуску строку на звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав неповажними.
Роз`яснено, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Позивач, не погодившись із вказаною ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.07.2022 у справі № 440/5726/22 та ухвалити нове рішення, яким прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Полтавській області, Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України про стягнення середнього заробітку, відкрити адміністративне провадження у адміністративній справі № 440/5726/22, направити адміністративну справу № 440/5726/22 для проведення розгляду позовної заяви ОСОБА_1 по суті до Полтавського окружного адміністративного суду. Також, просив стягнути на його користь судові витрати.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст. 122 КАС України, оскільки строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України та становить тримісячний термін. Вважає, що норми КЗпП України є спеціальними по відношенню до норм КАС України, ч. 3 ст. 122 якого передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Також звертає увагу суду апеляційної інстанції, що оскільки він скористався досудовим порядком урегулювання спору щодо виплатити йому середнього заробітку, коли звернувся з заявою від 25.01.2022 до першого відповідача, відповідь на яку отримав лише 12.05.2022, та з заявою від 27.05.2022 до другого відповідача, відповідь на яку отримав лише 28.06.2022, строк звернення до суду мав обчислюватися з дня отримання відповідей на вказані заяви, тобто з 12.05.2022 та з 28.06.2022, що відповідає положенням ч.4 ст. 122 КАС України.
Окрім цього зауважує, що остаточний розрахунок на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2021 у справі № 440/4015/21 було здійснено другим відповідачем 11.03.2022, тобто під час дії воєнного стану, а також відповіді обох органів позивач отримав під час дії воєнного стану, у зв`язку з чим вважає, що така обставина є поважною для поновлення строку на звернення до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом – КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Колегією суддів встановлено, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), у зв`язку з пропуском позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст.122 КАС України, внаслідок чого позивач мав подати до суду заяву, в якій вказати підстави для поновлення такого строку; встановлено позивачеві строк усунути недоліки протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до суду з доказами поважності причин його пропуску.
Також, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року роз`яснено позивачу, що в разі, якщо він не усуне недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, позовна заява буде йому повернута.
Копію ухвали суду від 11 липня 2022 року представник позивача отримав 11 липня 2022 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
19 липня 2022 року до суду надійшла заява представника позивача про поновлення строку звернення до суду, в обґрунтування якого зазначено, що в силу положень ст. 233 КЗпП України позивач строками звернення до суду не обмежений.
Зазначив, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2021 по справі №440/4015/21, зокрема, зобов`язано Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 07.11.2015 по 08.05.2018 р. відповідно до ст. 30 Закону України "Про державну таємницю", пункту 2 "Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, підпункту 2 пункту 5 Постанови КМУ № 988 від 11.11.2015 року та пункту 7 розділу II Наказу Міністерства Внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016р. та зобов`язано Головне управління Національної поліції України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень в період з 09.05.2018 по 08.01.2020 відповідно до ст. 30 Закону України "Про державну таємницю", пункту 2 "Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, підпункту 2 пункту 5 Постанови КМУ № 988 від 11.11.2015 року та пункту 7 розділу II Наказу Міністерства Внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016р. 
Зазначену постанову Головне управління Національної поліції України в Полтавській області виконало лише 29.12.2021, а Ліквідаційна комісія - 11.03.2022, тобто у період дії воєнного стану.
Вказував, що позивач скористався наданим йому правом адміністративного, досудового врегулювання спірних правовідносин та відновлення його порушених законних прав та інтересів, оскільки 25.01.2022 звернувся до ГУНП в Полтавській області з заявою щодо виплати середнього заробітку. Отже, вважає, що застосуванню підлягають положення частини 4 статті 122 КАС України згідно з якими строк звернення до суду має відраховуватись з моменту отримання ним листа першого відповідача від 28.02.2022, яким ОСОБА_1 відмовлено у нарахуванні спірної виплати, а саме з 12.05.2022.
Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом 06.07.2022, пропустив місячний строк звернення до суду, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України, а причини пропуску такого строку, наведені в заяві про поновлення строків звернення до суду, визнав неповажними. 
Судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 та  Верховного Суду по справі №240/532/20 згідно з якими передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування не є заробітною платою, у зв`язку з чим звернення до суду колишнім публічним службовцем з вимогами про його стягнення, обмежується строком звернення до суду, передбаченим частиною 5 статті 122 КАС України. 
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що у цій справі строк звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України, а тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини 1статті 233 КЗпП України.
За висновками суду використання позивачем досудового порядку вирішення спору не змінює початок відліку строку давності, оскільки ані Законом України "Про Національну поліцію", ані будь-яким іншим законом не передбачена можливість досудового порядку вирішення спору щодо виплати заробітної плати та інших видів заробітної плати поліцейського при звільненні з публічної служби, тому ч. 4 ст. 122 КАС України не підлягає застосуванню в даній справі.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що перебіг строку звернення до суду з позовом у даній справі розпочався 11.03.2022 та 29.12.2021, а саме у дні проведення фактичного розрахунку кожним відповідачем, та закінчився 11.04.2022 та 29.01.2022 відповідно, що, враховуючи дату звернення до суду з позовом 06.07.2022, свідчить про недотримання місячного строку, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.
Визнаючи неповажними причини пропуску позивачем строку, передбчаеного ч. 5 ст. 122 КАС України, суд першої інстанції виходив з відсутності  достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого законом строку їх оскарження, а наведені позивачем обставини носять суб`єктивний характер та не є достатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду. Наведені позивачем обставини не чинили об`єктивних перешкод для реалізації позивачем права на звернення до суду в межах строку, встановленого КАС України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Приписами ч. 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Відповідно до частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Згідно з частиною 1 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
За приписами пунктів 1, 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, служба в органах поліції.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з ухиленням відповідачів від виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Проте, спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Так, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, положення ст. ст. 116, 117 КЗпП підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли у зв`язку затримкою виплати поліцейському, як суб`єкту публічної служби, належних сум при звільненні.
У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Отже, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування не є заробітною платою, у зв`язку з чим звернення до суду з вимогами про його стягнення обмежується строком звернення до суду.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас частиною 1 статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Виходячи з цього, встановлений у частині 1 статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина 5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини 1 статті 233 КЗпП України.
З огляду на вищевикладене безпідставним є посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин приписів абзацу 2 частини другої статті 122 КАС України, який встановлює тримісячний строк звернення до суду.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11.02.2021 по справі № 240/532/20, яка є обов`язковою для врахування в силу ч. 5 ст. 242 КАС України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про обмеження права ОСОБА_1 на звернення до суду з цим адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку, який ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства, та на положення якого посилався позивач в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, як в надісланому до суду першої інстанції листі так і в апеляційній скарзі.
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 у справі № 200/5338/19-а.
Так, колегією суддів встановлено, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2021 по справі №440/4015/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 по справі № 440/4015/21 скасовано.
Прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 07.11.2015 по 08.05.2018 р. відповідно до ст. 30 Закону України "Про державну таємницю", пункту 2 "Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, підпункту 2 пункту 5 Постанови КМУ № 988 від 11.11.2015 року та пункту 7 розділу II Наказу Міністерства Внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016р. 
Зобов`язано Головне управління Національної поліції України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень в період з 09.05.2018 по 08.01.2020 відповідно до ст. 30 Закону України "Про державну таємницю", пункту 2 "Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, підпункту 2 пункту 5 Постанови КМУ № 988 від 11.11.2015 року та пункту 7 розділу II Наказу Міністерства Внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016р. 
В іншій частині позов залишено без задоволення.
На виконання вказаного рішення першим відповідачем 28.12.2021 ОСОБА_1 виплачено надбавку за роботу в умовах режимних обмежень в сумі 5796,00 грн, що підтверджується копією листа ГУНП в Полтавській області від 12.04.2022 №29/42аз.
На виконання іншої частини постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2022 Ліквідаційна комісія 11.03.2022 перерахувала на банківський рахунок позивача кошти у розмірі 11090,78 грн (надбавка за роботу в умовах режимних обмежень), що підтверджується платіжним дорученням, доданим до позовної заяви.
Отже остаточний розрахунок з позивачем на виконання вказаної постанови відповідачі здійснили 28.11.2021 та 11.03.2022.
З наведено слідує, що строк звернення до суду з вимогою до ГУ НП в Полтавській області необхідно відраховувати від 28.12.2021, а з вимогою до Ліквідаційної комісії з 11.03.2022.
Тобто, останнім днем строку звернення до суду з цим позовом є 28.01.2022 та 11.04.2022 відповідно.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, а саме відтиску штампу вхідної кореспонденції Полтавського окружного адміністративного суду, з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся лише 06.07.2022, тобто більш як через 6 та 2 місяці після отримання належних останньому коштів в рахунок надбавки за роботу в умовах режимних обмежень.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , в поданому до суду першої інстанції клопотанні про поновлення пропущеного строку послався на використання ним досудового порядку врегулювання спору, що на його думку зумовлює необхідність відліку строку звернення до суду з позовом відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України, а саме з моменту отримання ним листа ГУ НП в Полтавській області від 28.02.2022 №29/м-20 про відмову здійснити спірну виплату, який він отримав 12.05.2022 та листа Національної поліції України Департаменту захисту економіки від 02.06.2022 №27аз, як отримав він 28.06.2022.
Так, частиною 4 статті 122 КАС України визначено, що якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Отже, тримісячний строк звернення до суду застосовується лише у разі якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору.
Разом з тим, ні Законом України "Про Національну поліцію", ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачена можливість досудового порядку вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні поліцейського, а отже відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 4 ст. 122 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що факт звернення позивача з заявами до відповідачів свідчить про те, що ОСОБА_1 вже знав, що його права порушені, а отже не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права, і жодна з цих дат не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.
Також в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач послався на Указ Президента України від 24.02.2022 №64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан, що унеможливило дотримання встановленого законом строку звернення до суду з позовом.
Колегія суддів зазначає, що звернення до суду з позовом є способом реалізації права на захист порушених прав і свобод особи, які така особа вважає порушеними у зв`язку з виникненням певних обставин, що впливають на її права. Отже, початок перебігу строку звернення до суду пов`язується саме з виникненням оспорюваних правовідносин, тобто предметом позовних вимог та часом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про такі обставини.
При цьому, встановлення законом процесуальних строків має на меті дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, щодо дотримання процесуальних строків.
Таким чином, особа, яка має намір подати позов, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту позовної заяви, в тому числі процесуальних строків її подачі.
Надаючи оцінку вказаним доводам колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Положеннями ч.ч. 2, 6 ст. 121 КАС України визначено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.
Отже, законодавством регламентовано право суду продовжити встановлений ним процесуальний строк та поновити строк, встановлений законом.
Крім того, відповідно до ст. 129 Конституції України та ст. 8 КАС України, однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263 ІХ, Указом від 07 листопада 2022 року № 757/2022 затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738 ІХ), передбачено продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, тобто до 19 лютого 2023 року.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах воєнного стану Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.
Таким чином саме лише посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення строку на звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення військового стану вплинуло на можливість подати адміністративний позов у строк.
Колегією суддів встановлено, що ні позовна заява, ні клопотання про поновлення строку звернення до суду не містять жодних обґрунтувань та доказів того, як саме введення військового стану вплинуло на можливість подати адміністративний позов у строк.
З огляду на наведене суд вважає, що вказані скаржником доводи не можуть бути підтвердженням поважності причин пропуску строку на звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.
Матеріали справи, за наявності відомостей про обізнаність позивача про порушення його права з моменту проведення з ним розрахунку, з якими він пов`язує підстави для звернення до суду з позовом, не містять доказів наявності у нього непереборних обставин, що унеможливили своєчасне звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Отже, враховуючи, що позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами, не наведено будь-яких інших обґрунтувань та не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду не є поважними, а тому наявні підстави для застосування до позовної заяви ОСОБА_1 положень ч. 2 ст. 123 КАС України.
Відповідно до статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
Стосовно вимоги апелянта про відкриття провадження у справі № 440/5726/22 судом апеляційної інстанції колегія суддів зазначає, що згідно з вимогами ст. 171 КАС України лише суд першої інстанції наділений повноваженнями відкривати провадження у адміністративних справах.
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України визнання судом причин поновлення пропущеного строку звернення до суду є окремою підставою для повернення позовної заяви, що вірно було враховано судом першої інстанції та повернуто адміністративний позов ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст.122, 123, ч.4 ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу  Полтавського окружного адміністративного суду від 21.07.2022 по справі № 440/5726/22 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій