ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/800/23 Справа № 185/6898/21  Категорія 59 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Петешенкової М.Ю.,
суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою Дніпровського державного медичного університету 
на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2022 року 
у справі за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року Дніпровський державний медичний університет звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 22 грудня 2014 року між сторонами у справі було укладено угоду про підготовку фахівця з вищою освітою (далі Угода) та ОСОБА_1 було зараховано на 4-й курс І медичного факультету, лікувальна справа.
Згідно укладеної угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання.
У 2017 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря.
Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно протоколу №1 від 07 грудня 2016 року п.236 засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «ДМА», та був направлений до УОЗ «Харківської облдержадміністрації, КЗОЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Первомайського району» Харківської області (а.с.15), однак за направленням не прибув.
З урахуванням того, що відповідач порушив добровільно взяті на себе зобов`язання, позивач просив стягнути з відповідача витрати на навчання з його підготовки за державним замовленням у розмірі 98 405,49 грн. та вирішити питання про судові витрати.
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2022 року у задоволенні позову Дніпровського державного медичного університету відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правових підстав для стягнення вартості навчання за укладеною угодою немає, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір коштів, витрачених Державою на навчання відповідача, як і ухилення останнього від виконання обов`язку в разі порушення зобов`язання. Правових підстав для стягнення коштів за навчання починаючи з 2011 року немає, у зв`язку із укладенням угоди з відповідачем про підготовку фахівця з вищою освітою в 2014 році. Вважав, що стипендію не можна вважати ані витратами, ані вартістю навчання, що входить до складу витрат, які випускник має компенсувати відповідно до умов його навчання у разі не прибуття цього випускника за направленням після закінчення вищого навчального закладу. 
Не погодившись з рішенням суду Дніпровський державний медичний університет подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував положення укладеної між сторонами угоди про підготовку фахівця з вищою освітою та статей 526, 611 ЦК України, а тому дійшов хибного висновку про не ненадання позивачем доказів ухилення останнього від виконання обов`язку відшкодувати вартість навчання та звільнення останнього від відповідальності щодо відшкодування повної вартості навчання з 2011 року. Також позивач не погоджується з висновком суду про не застосування до спірних правовідносин положень статті 52 Закону України “Про освіту”, чинною на момент укладеної угоди, вважав, що отримана випускником стипендія входить до складу витрат, які випускник вищого навчального закладу має компенсувати. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Судом встановлено, що 22 грудня 2014 року між сторонами було укладено угоду про підготовку фахівця з вищою освітою (далі Угода) та відповідача було зараховано на 4-й курс І медичного факультету, лікувальна справа (а.с. 7).
Згідно укладеної угоди ОСОБА_1 проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання.
У 2017 році ОСОБА_1 отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря.
Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно протоколу №1 від 07 грудня 2016 року п.236 засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «ДМА», відповідач був направлений до УОЗ «Харківської облдержадміністрації, КЗОЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Первомайського району» Харківської області (а.с.15).
За направленням ОСОБА_1 не прибув, що підтверджується листом №5995/0/29-21 від 12 липня 2021 року Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації (а.с.16).
Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 473 від 16 березня 2021 року змінено тип та перейменовано ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на Дніпровський державний медичний університет. На підставі цього внесені зміни до ЄДРПОУ (а.с.18).
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 "Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням" (чинна на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 22 грудня 2014) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.
Відповідно до зазначених вище нормативних актів випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначено, що "вирішуючи спори про стягнення коштів за навчання судам слід керуватися таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.
Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.
На переконання Великої Палати Верховного Суду покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті, які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасних умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах" (пункти 66-68).
Зазначене узгоджується із правовими висновками, які містяться у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17), від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (провадження № 61-1116св17), від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (провадження № 61-26840св18), від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (провадження № 61-14476св18), від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (провадження № 61-32084св18), від 26 червня 2019 року у справі № 607/7122/17-ц (провадження № 61-27937св18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові № 607/3693/17 від 26 січня 2021 року зазначила, що академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання.
Таким чином, ОСОБА_1 , закінчивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» (Дніпровський державний медичний університет), за місцем направлення на роботу не прибув, що свідчить про те, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 22 грудня 2014 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тому має обов`язок із відшкодування витрат на навчання.
Разом з цим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір коштів, витрачених Державою на навчання відповідача, оскільки долучений до позовної заяви розрахунок грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовлення стосується 2011-2017 навчальних років, тоді як угода з відповідачем про підготовку фахівця з вищою освітою була укладена у грудні 2014 року.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним, однак заявлені позовні вимоги на даному етапі, з урахуванням встановлених обставин у справі не підлягають задоволенню через недоведеність позивачем обов`язку відповідача відшкодування витрат за навчання у розмірі 98 405,49 саме за період 2011-2017 роки. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровського державного медичного університету - залишити без задоволення.
Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2022 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                М.Ю. Петешенкова

Судді:                                                                        В.С. Городнича

О.В. Лаченкова