Справа № 2-1673/2010                                                   Головуючий 1 інстанція- Остахнович А.В.
Провадження № 22-ц/824/1511/2023                             Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А
іменем     України
 
23 березня 2023 року                                                                                    м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2010 року у справі запозовом  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ булинку в натурі,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2010 року ОСОБА_2 , який діяв в інтересах малолітньої (на час подання позову) дочки ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що у 2007 році він успадкував після смерті матері 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яку 28 квітня 2007 року подарував своїй малолітній доньці ОСОБА_3 2000 року народження. Іншу 1/2 частину будинку успадкував його рідний брат ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину.
Вказував, що після прийняття спадщини він з відповідачем в усній формі домовилися про поділ спадкового будинку на АДРЕСА_2 , після чого користувалися ним згідно з домовленістю. При виготовлені технічної документації на будинок сторони не розділили будинок і виготовили один технічний паспорт, де вказали двох співвласників. Водночас вони розділили земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. На даний час він вирішив провести ремонт, однак брат відмовляється, посилаючись на брак коштів. У зв`язку з наведеним, просив поділити будинок на АДРЕСА_2 та виділити в натурі 1/2 частину цього будинку ОСОБА_3 , зобов`язати Фастівське МБТІ виготовити новий технічний паспорт з урахуванням виділеної 1/2 частини, що належить ОСОБА_3 .
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2010 року позов задоволено. Розділено житловий будинок на АДРЕСА_2 наступним чином. До 1/2, що належить ОСОБА_3 віднесено згідно технічного паспорту: - веранду № 3 площею 6,6 кв.м - повністю; - веранду № 1 площею 4,7 кв.м - половину розділивши її навпіл по ширині; - кухню № 1-5 площею 11,5 кв.м - повністю; - житлову кімнату № 1-4 площею 17, 2 кв.м. - повністю; - передпокій № 1-1 площею 15,7 кв.м. - половину розділивши його навпіл по ширині; 
                                                                        -  2  -
- житлову кімнату № 1-3 площею 8,9 кв.м. - половину розділивши її навпіл по довжині. До 1/2, що належить ОСОБА_1 віднесено згідно технічного паспорту: - веранду № 2 площею 7.3 кв.м. - повністю; - веранду № 1 площею 4,7 кв.м. - половину; - житлову кімнату № 1-2 площею 13,9 кв.м. - повністю; - передпокій № 1-1 площею 15,7 кв.м. - половину; - житлову кімнату № 1-3 площею 8,9 кв.м. - половину. Зобов`язано Фастівське МБТІ виготовити нові технічні паспорти ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , окремо з урахуванням даного поділу.
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Згоди О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. 
Скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на відсутність у справі будь-яких доказів щодо згоди між сторонами про розподіл будинку, а посилання позивача на таке у позові є бездоказовим. Позивач вирішив самостійно розділити будинок і відповідача про це не повідомив і про наявність цієї справи відпогвідач не знав і судом не повідомлявся про її розгляд, жодної повістки не отримував, як і не отримав копії позову. Посилання суду у рішенні на договір про розподіл будинку, начебто укладений сторонами і завірений депутатом  Борівської селищної ради, є недоречними, бо незрозуміло яким чином цей документ попав до справи, бо він відсутній як у додатках до позову, так і відсутнє клопотання про його приєднання. Окрім того, суд не звернув уваги, що даний договір взагалі не містить підпису відповідача і взагалі не є належним доказом. Незрозуміло чим суд керувався, розділяючи будинок саме таким чином, як вказано у рішенні, бо висновок експертизи щодо можливості розподілу та варіантів розподілу у справі відсутній. Також не було розділено все нерухоме майно, що стверджується технічним паспортом на будинок. Суд безпідставно ухвалив рішення на підставі ст.174 ЦПК України (в редакції на момент ухвалення), бо відповідач позову не визнавав.
Позивачка ОСОБА_3 в особі представника адвоката Косова О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Постановою Київського апеляційного судувід 21 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2010 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року касаційну скаргу представника відповідача адвоката Згоди О.О. задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відповідач  ОСОБА_1  належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України електронну адресу його представника адвоката Згоди О.О., вказану в апеляційній скарзі, судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідачка  ОСОБА_3 до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, направлена на її адресу повістка не вручена за відсутністю адресата.
Справа відкладалася неодноразово.
Представник позивачки ОСОБА_3 адвокат Камільовський В.В. засобами телефонного зв`язку повідомив суд, що він більше не представляє інтереси позивачки, яка
                                                                        -  3  -
перебуває в державі Ізраїль і зв`язок з нею відсутній.
Апеляційний суд направив судову повістку до Ізраїлю за адресою проживання ОСОБА_3 , вказаною у договорі про надання правової допомоги між ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 , відомості про вручення якої відсутні.
Електронна адреса позивачки, або засоби телефонного зв`язку, за якими її було б можливо повідомити про розгляд справи, в матеріалах справи відсутня. При цьому позивачка ОСОБА_3 обізнана про розгляд справи.
Наведене у свою чергу свідчить про недобросовісне користування процесуальними правами, оскільки будучи обізнаною про розгляд даної справи, позивачкавсупереч положенням ст.44 ЦПК України, яка покладає на учасника обов`язок добросовісно користуватися процесуальними правами, протягом тривалого часу не вчинила жодних дій для з`ясування про стан судового провадження. 
За таких обставин, апеляційний суд вичерпав можливість повідомлення позивачки у встановлений спосіб, а відтак прийшов до висновку про можливість розгляду справи у її відсутність з метою дотримання розумних строків розгляду справи та балансу у інтересах сторін щодо розгляду справи упродовж розумного строку, встановленого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому суд враховує, що відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. 
Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У рішеннях ЄСПЛ у справі «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі», де ЄСПЛ вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. 
У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року № 3236/03, § 41 «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. 
Дана справа не знаходить свого вирішення більше 10 років, що очевидно не відповідає встановленим процесуальним законом строкам її розгляду.
            Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене
                                                                        -  4  -
судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Відповідно до положень ч.1 ст.158 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
Згідно п.1 ч.1 ст.169 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.
Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність відповідача ОСОБА_1 , який не був повідомлений судом про дату і час розгляду справи, як і взагалі не був обізнаний про наявність даної справи, оскільки ні копія ухвали про відкриття провадження від 01 липня 2010 року, ні копія позову з додатками йому не направлялися,  що свідчить про порушення судом норм процесуального права.
Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність відповідача  ОСОБА_1 , який не повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду і який обгрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.
Окрім того, колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.
Розглянувши справу у відсутність відповідача  ОСОБА_1 , який взагалі не був повідомлений про розгляд даної справи, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило відповідача висунути свої заперечення і доводи проти позову банку, в тому числі заявити про застосування строку позовної давності до вимог позивача, що є істостним в даній справі.
                                                            -  5   -
Також, судом допущено наступні порушення норм процесуального права.
По-перше, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, яекі беруть участь у справі.
Із поданого позивачем позову вбачається, що ним заявлені наступні вимоги: поділити будинок на АДРЕСА_2 та виділити в натурі 1/2 частину цього будинку ОСОБА_3 , зобов`язати Фастівське МБТІ виготовити новий технічний паспорт з урахуванням виділеної 1/2 частини, що належить ОСОБА_3 . Жодних інших вимог щодо того яким саме чином поділити будинок в натурі і які конкретно приміщення виділити сторонам вимог заявлено не було і такі у справі відсутні, що  у свою чергу свідчить про вихід суду при ухваленні рішення про виділення сторонам конкретних приміщень за межі позовних вимог.
По-друге, суд ухвалив рішення у попередньому судовому засіданні, вказавши у рішенні, що відповідач визнав позов, що суперечить матеріалам справи, в яких відсутня будь-яка письмова заява відповідача про визнання позову і відповідач проти цього запеечує.
По-третє, суд вказав у рішенні, що відповідач передав суду договір, завірений депутатом Борівської селищної ради та підписаний сторонами, про розподіл спадкового майна і просив розділити згідно договору.
В матеріалах справи (т.1 а.с.14) міститься фотокопія написаного від руки документу, зміст якого неможливо встановити, як і особу, яка його склала, а також те, яким чином цей документ приєднаний до справи. При цьому копія даного документа не посвідчена та  взагалі не містить підпису ОСОБА_1 , що унеможливлює використання його як доказу.
Окрім того, вирішуючи спір, суд допустив неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що брати ОСОБА_2 і ОСОБА_1 успадкували після смерті їхньої матері ОСОБА_5 в рівних частинах житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями.
В подальшому 28 квітня 2007 року ОСОБА_2 подарував належну йому 1/2 частину вказаного будинку своїй малолітній дочці ОСОБА_3 2000 року народження.
Тобто сторони є співвласниками житлового будинку.
Згідно ст.ст.358, 364 ЦК України кожен із співвласників має право надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та має право на виділ в натурі частки, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.
Відповідно до п.7 вказаного постанови Пленуму Верховного Суду України у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст.119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це
                                                                        -  6  -
виконкому місцевої Ради.
Відповідно до ст.152 ЖК України (в редакції на час ухвалення рішення) виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.
Отже, при вирішенні спору про виділ в натурі часток жилого будинку суду необхідно встановити наявність технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку з самостійним виходом (квартиру) або наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, можливі варіанти такого розподілу, розмір та вартість часток будинку, що виділяються сторонам, чи відповідає він частці у праві власнсоті чи змінився, чи має місце перевищення частки, чи є підстави для сплати компенсацій та її розміри, чи необхідні переобладнання в будинку та їх вартість, в тому числі чи необхідно переобладнання комунікацій,  а також ряд інших технічних питань, пов`язаних із зміною часток і розподілом.
Вирішення вищевказаних питань про наявність технічної можливості виділу частини будинку, відповідності її технічним нормам (в тому числі яку частку складають приміщення, що виділяються співвласникам, чи має місце перевищення частки, яка вартість будинку і який розмір компенсацій, чи потрібні переобладнання і які саме) потребує спеціальних знань в галузі будівництва, а відтак відповідно до положень процесуального закону потребує призначення і проведення судової будівельно-технічної екпертизи чи наявності висновку спеціаліста, що пов`язано із необхідністю дотримання цілого ряду технічних норм при розподілі будинку.
             Крім того, до ухвалення рішення в матеріалах справи повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновок про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки. Залежно від обставин справи підлягають поданню висновки і інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо,- водо,- та енергопостачання. Саме ці висновки на час ухвалення рішення суду повинні давати можливість суду вирішити питання про поділ житлового будинку в натурі. Наведене відповідає приписам Законів України «Про архітектурну діяльність» та «Про регулювання містобудівної діяльності».
Суд першої інстанції, вирішуючи спір про поділ будинку та заначивши про поділ між співвласниками навпіл приміщень житлової кімнати № 1-3, передпокою № 1-1, а також веранди № 1, вказаного не врахував, вирішив питання про розподіл будинку без з`ясування наявності технічної можливості поділу будинку в натурі із дотриманням визначених законодавством вимог, та пов`язаних з цим питань і здійснив такий поділ за відсутності відповідних висновків органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій тощо про допустимість пов`язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань, що є порушенням норм матеріального права.
Суд взагалі не встановив як те, яку частку від будинку становлять приміщення, які він виділив сторонам, як і не встановив вартість будинку.
Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне
                                                                        -  7  -
застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення  норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Вирішуючи спір, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надав до суду доказів (відповідних висновків) про можливість розподілу будинку в натурі, зокрема про можливість виділення сторонам відокремленх частин будинку з самостійним виходом, або наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.
 В тому числі не надав доказів яку частку складають приміщення, що виділяються співвласникам, чи має місце перевищення частки, яка вартість будинку і який розмір компенсацій, чи потрібні переобладнання і які саме, відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки, висновків інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо,- водо,- та енергопостачання, що передбачає розподіл будинку.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. 
Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.
                                                            -  8  -
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2010 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ будинку в натурі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: