Дата документу 28.02.2023 Справа № 317/663/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №317/663/19        Головуючий у 1 інстанції: Ачкасов О.М.
Провадження № 22-ц/807/634/23        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» лютого 2023 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Гончар М.С,
секретар:        Рикун А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна, 

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували у шлюбі з 11 жовтня 2002 року, від шлюбу спільних дітей не мають, на час звернення до суду з позовом в провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя перебуває її позов про розірвання шлюбу. 
Після фактичного припинення шлюбних відносин з червня 2018 року відповідач став перешкоджати їй у користуванні спільним майном. Вирішити спірні питання мирним шляхом відповідач відмовляється.
За період перебування у шлюбі сторонами було побудовано нерухоме майно та придбано рухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який побудований на земельній ділянці, зареєстрованій на відповідача; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , будівництво закінчено, проте не зданий офіційно; комплекс будівель та споруд «Міні-готель», розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира трикімнатна, розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; автомобіль Mercedes-Benz, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ; рухоме майно на загальну суму 1 880 700 грн.
Також, 06 березня 2007 року вона уклала договір підряду з ТОВ «ОФОРТ» на виготовлення та встановлення торговельного кіоску на Центральному ринку м. Запоріжжя на суму 10950 грн., зазначеним кіоском розпоряджається син відповідача, який здає його в оренду.
На підставі зазначеного просила:
1) визнати її особистою власністю комплекс будівель та споруд «Міні-готель», розташований за адресою: АДРЕСА_3 , квартиру трикімнатну, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , автомобіль Mercedes-Benz, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ;
2) в порядку поділу спільного нерухомого майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: 
АДРЕСА_5 ) в порядку поділу спільного нерухомого майна подружжя стягнути з відповідача на її користь вартість 1/2 частини закінченого будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;
4) в порядку поділу спільного рухомого майна подружжя стягнути з відповідача на її користь вартість 1/2 частини спільно нажитого рухомого майна, зазначеного в позові, а також вартість робіт по виготовленню та встановленню кіоску на Центральному ринку м. Запоріжжя на загальну суму 951 300 грн.;
5) вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 21 вересня 2022 року за клопотанням представника позивача залишено без розгляду позовні вимоги в частині: визнання її особистою власністю комплексу будівель та споруд «Міні-готель» за адресою: АДРЕСА_3 , квартири трикімнатної за адресою: АДРЕСА_4 , автомобіля Mercedes-Benz, 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ; стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 вартості 1/2 частини закінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 вартості 1/2 частини спільно нажитого рухомого майна, зазначеного в позові, а також вартість робіт по виготовленню та встановленню кіоску на Центральному ринку м. Запоріжжя на загальну суму 951 300 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 06 грудня 2022 року позов задоволено.
В порядку поділу спільного нерухомого майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 9605,00 грн. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що позивач не приймала участі у будівництві та введенні в експлуатацію спірного будинку, не вкладала своїх грошових коштів, житловий будинок, гараж веранда, літня кухня, сараї, вбиральня, паркани та замощення були побудовані до укладання шлюбу, державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав, судом першої інстанції не з`ясовано походження грошових коштів, які були сплачені позивачем, домоволодіння побудоване за рахунок його особистих коштів, а не створено спільними зусиллями чи спільною працею сторін, відсутні докази доходів позивачки, судом першої інстанції було безпідставно відхилено його клопотання про надання для огляду оригіналів доказів, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що спірний будинок був прийнятий в експлуатацію та зареєстровано право власності за відповідачем під час перебування сторін у шлюбі, відповідачем не доведено здійснення будівництва за власні кошти, посилання на виділ земельної ділянки в 1995 році не заслуговує на увагу, оскільки не є предметом спору, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у зупиненні провадження у справі, нею надавались пояснення щодо неможливості надання оригіналів документів.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. 

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. 

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. 

Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Подібна норма закріплена у статті 57 СК України.

Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час будівництва спірного будинку, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Таким чином кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , 11 жовтня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Хортицького районного управління юстиції м. Запоріжжя, було зареєстровано шлюб між сторонами у справі, актовий запис №599 (т.1, а.с.37). Шлюб між сторонами розірвано за рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя, від 11 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 14 січня 2020 року. 

Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю, серії ЗП №000007-4994 від 05.06.2003 року, на підставі рішення виконавчого комітету Сонячної сільської ради №84/16 від 12 жовтня 1995 року ОСОБА_1 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 гектарів, що розташована на території АДРЕСА_6 , для індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної на землю за №976 (т.1, а.с.59). 

За приписами частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Одночасно частиною 3 статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).

У той же час об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року, ухваленій у справі № 916/633/19.

Вищевказані норми, що діяли під час будівництва спірного будинку, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. 

Відповідно до Акту прийому в експлуатацію закінченого будівництва та сільськогосподарських побудов індивідуального забудовника, складеного 30 березня 2004 року виконавчим комітетом Сонячної сільської ради Запорізького району Запорізької області, забудова земельної ділянки почата 23.06.1995 року та закінчена 17 березня 2004 року (т.1, а.с.51).

Рішенням Виконавчого комітету Сонячної сільської ради Запорізького району Запорізької області №43 від 08 квітня 2004 року «Про оформлення права приватної власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 » ухвалено: «Видати ОСОБА_1 свідоцтво про право приватної власності на зазначений житловий будинок» та доручено Запорізькому бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію згідно цього рішення (т.1, а.с.52).

Відповідно до копії свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 27 квітня 2004 року, виданого Виконавчим комітетом Сонячної сільської ради, власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 (т.1, а.с.29).

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №3522516 від 07.05.2004 року підтверджується, що вищезазначений будинок перебуває у приватній власності ОСОБА_1 (т.1, а.с.58 зворот.)

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію та зареєстровано право власності за ОСОБА_5 у 2004 році, тобто під час зареєстрованого шлюбу між сторонами у справі.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася на те, що спільною сумісною власністю її та ОСОБА_1 як подружжя є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що спірний будинок побудований за рахунок належних ОСОБА_1  особистих коштів, а не створений спільними зусиллями чи спільною працею сторін, у даному випадку ОСОБА_3  та посилався зокрема на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021 року у справі № 756-2527цс16.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. 

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021 року у справі № 756-2527цс16. 

Виходячи зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021 року у справі № 756-2527цс16, на яку посилається відповідач, саме на нього покладений тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції обсягу спільно нажитого майна а також доведення тих обставин, що спірне нерухоме майно придбане під час шлюбу але за його особисті кошти. 

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на докази, які залишились поза увагою суду та свідчать про те, що спірний будинок побудований за його особисті кошти, проте не зазначає, про які саме докази йдеться.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції обсягу спільно нажитого майна.

Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Зазначаючи про те, що спірний будинок побудований до укладення шлюбу, відповідач не надав доказів на підтвердження цих обставин, що є його обов`язком в розумінні ст. 12 ЦПК України.

Твердження апеляційної скарги на те, що будинок був побудований та введений в експлуатацію до перебування сторін у шлюбі спростовуються змістом Акту прийому в експлуатацію закінченого будівництва та сільськогосподарських побудов індивідуального забудовника, складеного відповідною комісією виконавчого комітету Сонячної сільської ради Запорізького району Запорізької області 30 березня 2004 року, за змістом якого забудова земельної ділянки закінчена 17 березня 2004 року.

Зазначений Акт прийому в експлуатацію закінченого будівництва та сільськогосподарських побудов індивідуального забудовника від 30 березня 2004 року підписаний ОСОБА_1 без зауважень (т.1, а.51 зворот.) та не оспорений на час розгляду справи.

Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24 травня 2001 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за №58/5773 (зі змінами та доповненнями), матеріали конструктивних елементів та рік побудови будинків господарських будівель та споруд вказує заявник.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, під час складання технічного паспорту на жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , експертиза щодо року побудови складових домоволодіння не проводилась, відомості щодо матеріалів конструктивних елементів та рік побудови будинку, які відображені у паспорті, вказував замовник – ОСОБА_1 .

Зазначені обставини не заперечувались представником відповідача в суді апеляційної інстанції.

Будь - яких клопотань щодо проведення відповідної судової експертизи відповідачем не заявлялось ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Посилання на відомості у технічному паспорті на будинок, складеного на замовлення відповідача 17 квітня 2004 року (т.1, а.с.30-35), щодо дати побудови житлового будинку та споруд не спростовують змісту Акту прийняття спірної нерухомості в експлуатацію, відповідно до якого забудова земельної ділянки закінчена 17 березня 2004 року.

Отже, відповідачем не надано належних доказів, що спірний будинок придбано до укладання шлюбу, тобто до 2002 року. 

Крім того, суперечливою є позиція відповідача, який, стверджуючи про те, що спірну нерухомість побудовано ним до укладання шлюбу, посилається на правові позиції Верховного Суду, якими врегульовано правовідносини щодо набуття права власності подружжям під час шлюбу за особисті кошти, та надає докази на підтвердження вказаних обставин, зокрема довідку про доходи, починаючи з 2002 року (т.1,а.с.105). 

Той факт, що відповідач у період з 2002 року (час укладення шлюбу) працював та отримував гідну заробітну плату, не доводить тих обставин, що жилий будинок побудований за особисті кошти відповідача, оскільки за положеннями 60 СК України майно, зокрема, кошти, набуті подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Посилання в апеляційній скарзі на Акт – розрахунок між ВАТ «Запоріжгаз» та ОСОБА_1 від 15 листопада 2001 року, відповідно до було підключено газ до будинку, та на Акт пломбування елементів розрахункового обліку електричної енергії від 02 лютого 2002 року не заслуговує на увагу, оскільки вказані докази в матеріалах справи відсутні. 

Доводи апеляційної скарги про безпідставне відхилення судом клопотання представника відповідача про надання оригіналів документів від 02 грудня 2022 року, зокрема: рішення №43 від 08 квітня 2004 року про оформлення права власності на житловий будинок, Технічного паспорту на спірний будинок, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, витягу № 3522516 від 07 травня 2004 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, державного акту на право власності на землю, Акту прийому в експлуатацію закінченого будівництва та сільськогосподарських побудов індивідуального забудовника, складеного 30 березня 2004 року виконавчим комітетом Сонячної сільської ради Запорізького району Запорізької області, колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на те, що право власності на спірний будинок та земельну ділянку зареєстровано за відповідачем, що не оспорювалося сторонами, копії всіх зазначених доказів знаходяться в матеріалах справи. В апеляційній скарзі відповідач не навів обґрунтування, яким чином ненадання оригіналів документів в суді першої інстанції вплинуло на правильність рішення суду і яким чином вказана обставина може спростувати факти, встановлені судом. 

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про необґрунтовану відмову суду щодо зупинення розгляду справи про поділ майна подружжя до розгляду цивільної справи №317/2814 за його позовом до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, провадження по який відкрито ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 24 листопада 2022 року, оскільки відповідач протягом майже чотирьох років судового розгляду у даній справи не був позбавлений можливості доводити, що спірний будинок є його особистою власністю.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02 червня 2021 року у справі №7905/16, від 24 січня 2020 року у справі №546/912/16-ц, від 30 листопада 2022 року 2022 року №348/760/18, Верховного Суду України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6/2641/цс15, оскільки висновки у вказаних справах, і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 грудня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 березня 2023 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       М.С. Гончар