Постанова
Іменем України
 
23 лютого 2023 року 
м. Київ

справа № 607/3690/21
провадження № 61-10435св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В., 
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про позбавлення батьківських прав. 
Позов мотивований тим, що між нею та відповідачем 08 квітня 2010 року укладено шлюб, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2012 року.
У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
06 березня 2014 року позивач одружилася з ОСОБА_4   та змінила прізвище на « ОСОБА_5 ». У цьому шлюбі у неї народилося двоє дітей.
Син ОСОБА_3 проживає разом з позивачем та своєю новою сім`єю.  Вітчим любить ОСОБА_6 , виховує його як рідного сина, має намір його усиновити. 
Відповідач проживає окремо та батьківських обов`язків не виконує. Після розірвання шлюбу не контактував з дитиною, не проявляв інтересу до його життя, фізичного та духовного розвитку, навчання, матеріально не забезпечує.
Всі питання щодо  виховання вирішуються матір`ю без участі та підтримки з боку відповідача.
Позивач просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 12 травня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2  безвідповідально ставиться до питання виховання та матеріального забезпечення малолітнього сина ОСОБА_3 . Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Відповідач уникає зустрічей із дитиною. Виховання дитини фактично покладено на  матір ОСОБА_1 , яка забезпечує усі необхідні потреби малолітньої дитини.Судом встановлено, що відповідач жодним чином не намагається виконувати батьківські обов`язки відносно власного сина. Суд першої інстанції зробив висновок, що позбавлення батьківських прав відповідача не зашкодить інтересам дитини, її подальшому вихованню та утриманню. При вирішенні спору суд також врахував висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3   та зазначив, що такий висновок безпосередньо відповідає встановленим в судовому засіданні обставинами справи та не суперечить інтересам малолітньої дитини.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 12 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківський прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд апеляційної інстанції зробив висновок про недоведеність того, що відповідач свідомо, внаслідок винної поведінки ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, що шкодить інтересам дитини. Передбачені законом підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні. Суд апеляційної інстанції зазначив, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто, природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведена. 
Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком органу опіки і піклування Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, оскільки він є недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить інтересам дитини. В даному висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Зокрема, є незрозумілим на підставі чого орган опіки і піклування зробив такий висновок, яка робота ним проведена щодо врегулювання цього питання чи встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Такий висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року, рішення Бродівського районного суду від 12 травня 2022 року залишити без змін.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином дослідив всі докази, з`ясував обставини та ухвалив правильне рішення в інтересах дитини. Відповідач за період розгляду справи в суді першої інстанції жодного разу не виявив бажання побачити сина, не телефонував йому, матеріально не допомагав. За період розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач теж до сина не навідувався. Жодних перешкод у побаченні з дитиною, а також участі батька у вихованні малолітнього сина зі сторони позивача не вчинялося. Суд першої інстанції дотримувався вимог статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині прав заявника на повагу до сімейного життя. 
Позивач зазначила, що суд апеляційної інстанції не дослідив матеріали справи в повному обсязі, не оглянув долучені докази, не взяв до уваги свідчення сторін, а особливо - висновок Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради. Суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 02 листопада 2022 року у справі № 679/1606/19.
В оскарженій постанові суд апеляційної інстанції не врахував інтереси дитини, що є найважливішим чинником при розгляді такої категорії справ. Матеріали справи містять належні та достатні докази винної поведінки відповідача, як батька дитини, які свідчать про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків стосовно сина, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Проте апеляційний суд належним чином не врахував наведене, не дослідив зібрані у справі докази, дійшовши помилкового висновку про скасування рішення місцевого суду. Суд першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів, зробив вірний висновок, що відповідач нехтує потребами свого сина, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Відповідач не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо сина.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 
Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 607/3690/21, витребувано справу з суду першої інстанції.
У січні 2023 року матеріали цивільної справи № 607/3690/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року повернуто без розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 14 грудня 2022 року 08 жовтня 2020 року вказано, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 02 листопада 2022 року у справі № 679/1606/19 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що позивач та відповідач з 08 квітня 2010 року перебували в шлюбі. Вони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2012 року шлюб між сторонами розірвано, дитина залишилася проживати з матір`ю.
06 березня 2014 року позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».
Від другого шлюбу ОСОБА_1 має двох малолітніх дітей.
Малолітня дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 характеризується як хороша мати, працелюбна, скромна, вимоглива до себе. Громадський порядок не порушує, займає активну позицію у справах взаємодопомоги сусідам. Користується авторитетом серед знайомих. Офіційно працевлаштована, має стабільний дохід.
З характеристики дитини ОСОБА_3 вбачається, що він дисциплінований, старанний учень, володіє високим інтелектуальним рівнем. Дитина уважна, відповідальна та сумлінна. Взаємовідносини з іншими учнями добрі. Мати приділяє значну частину часу для виховання та розвитку дитини, бере активну участь у шкільному житті класу. Батько дитини до школи не приходив, навчанням сина не цікавиться. Дитина вважає своїм батьком вітчима ОСОБА_4 . Емоційний стан дитини стабільний та врівноважений. Біологічного батька дитина не знає, особисто з ним не знайома та будь-яких стосунків із ним не підтримує, що підтверджується висновком психолога № 251 від 5 жовтня 2021 року та характеристикою № 11 від 27 січня 2021 року.
Орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його сина - ОСОБА_3 .
Позиція Верховного Суду
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовного малолітнього сина ОСОБА_3 , позивач посилалася, зокрема, на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не приймає участі у житті дитини, не забезпечує необхідного утримання дитини, не спілкується з сином.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), на яку посилається позивач в касаційній скарзі, зазначено, що «Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків». 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини(Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року).
Відповідно  до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком судуапеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав. 
Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2 щодо малолітнього сина не є обов`язковим для суду (частини п`ять, шість статті 19 СК України). Такий висновок є доказом у справі, який був досліджений та оцінений судом апеляційної інстанції.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, надав належну оцінку наданим сторонами доказів, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята  без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       І. О. Дундар
 
           Н. О. Антоненко
 
           М. М. Русинчук