ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/73/23 Справа № 199/7139/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі: 
       головуючого                Лаченкової О.В.
       суддів                        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
       при секретарі                Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення  Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2021 року
по справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", державного реєстратора Обласного комунального підприємства "Софійське бюро технічної інвентаризації" Волос Олени Володимирівни, ОСОБА_2 , треті особи: Обласне комунальне підприємство "Софіївське бюро технічної інвентаризації", приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гупало Катерина В`ячеславівна про визнання недійсним договору іпотеки та скасування рішення державного реєстратора,-

ВСТАНОВИЛА:

       В жовтні 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", державного реєстратора Обласного комунального підприємства "Софійське бюро технічної інвентаризації" Волос Олени Володимирівни, ОСОБА_2 , треті особи: Обласне комунальне підприємство "Софіївське бюро технічної інвентаризації", приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гупало Катерина В`ячеславівна про визнання недійсним договору іпотеки та скасування рішення державного реєстратора.
       В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 18.04.2007 р. нею укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з її племінником - ОСОБА_2 , але по вказаному договору право власності за ОСОБА_2 зареєстровано не було, а оригінал вказаного договору ніколи ОСОБА_2 не передавався. 18.04.2007 р. ОСОБА_2 передав квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК». Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45704395 від 26.02.2019 р., прийнятим державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Оленою Володимирівною, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також на підставі вказаного рішення державного реєстратора, індексний номер: 45704395 від 26.02.2019 р., в Державному реєстрі речових рав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію іпотеки та обтяження на вищезазначену квартиру (в якості підстави виникнення іпотеки та обтяження зазначено договір: іпотеки, серія та номер: 325, виданий 18.04.2007, видавник: приватний нотаріус Гупало К.В., реєстр №720). ОСОБА_1 зазначає, що в Державному реєстрі іпотек та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про обтяження вищезазначеної квартири та про знаходження вказаної квартири в іпотеці були відсутні та фактично іпотека та обтяження квартири були зареєстровані лише 26.02.2019 року. Також, листом КП «Дніпровське МБТІ» ДМР від 20.01.2020 р. №602 підтверджується, що станом на 31.12.2012 р. ОСОБА_1 на праві власності належить наступне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 . Позивачка вказує, що жодних договорів купівлі- родажу вказаного нерухомого майна після 01.01.2013 р. вона не укладала. Посилаючись на те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 не було зареєстровано за ОСОБА_2 , що на думку позивача виключає можливість відчуження ним вказаної квартири та свідчить про те, що квартира не могла бути предметом іпотеки, а оригінал договору купівлі-продажу квартири від 18.07.2007 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який, оспорюється в судовому порядку, не передавався ОСОБА_2 . Позивач вважає, що приватний нотаріус Гупало К.В. безпідставно посвідчила договір іпотеки від 18.07.2007 р., не перевіривши наявність реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 та за відсутності витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, отримання якого було бов`язковим в силу приписів п.38 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Крім того позивачка вважає, що оскільки в Державному реєстрі речових прав була відсутня інформація про зареєстровані речові права та їх обтяження на спірну квартиру, зокрема інформація про власника квартири та про наявні обтяження, в тому числі іпотеку, то державний реєстратор Волос О.В. повинна була звернутись до БТІ для отримання вказаної інформації, що на її думку вчинено не було. Позивачка вважає, що державний реєстратор Волос О.В., яка зареєструвала за відповідачем право власності на спірну квартиру, яка є її єдиним житлом, порушила ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилаючись на вище викладене, позивачка просила суд визнати недійсним договір іпотеки квартири, укладений 18 квітня 2007 року між ОСОБА_2 як Іпотекодателем та ПАТ «Укрсоцбанк» як Іпотекодержателем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В. і зареєстрований в реєстрі за №720 та визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45704395 від 26.02.2019 р., прийняте державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Оленою Володимирівною, та припинити право власності Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» на квартиру АДРЕСА_1 .
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софійське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни та ОСОБА_2 , треті особи: Обласне комунальне підприємство «Софіївське бюро технічної інвентаризації» та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гупало Катерина В`ячеславівна, про визнання недійсним договору іпотеки та скасування рішення державного реєстратора - відмовлено.
       Судові витрати віднесено на рахунок позивача.
       Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2021 року (справа № 199/7139/20, провадження № 2-з/199/99/20) в порядку забезпечення позову.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2021 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
       Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2021 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.
       Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що 18.04.2007 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).
       18.04.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 укладеного договір іпотеки, відповідно до умов якого останній в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №43/03-7 від 18.04.2007 року надав в іпотеку нерухоме майно: квартира, загальною площею 58,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
       Зазанчені обставини визнані сторонами отже відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
       Запис про іпотеку внесено до Єдиного державного реєстру іпотек 19.04.2007 року, що підтверджується витягом №12163869 про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (а.с.96).
       Також відповідно до витягу №12151293 від 18.04.2004 року про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчудження об`єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В. на підставі договору іпотеки від 18.04.2007 року накладено заборону на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_2 (а.с.97).
       Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ТІК України).
       При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
       Відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.
       Ст. 203 ЦК Кодексу передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства а також моральним засадам суспільства; 2.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним.
       Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам з інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
       Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досяг згоди з усіх істотних умов договору.
       Згідно п.26 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про суд практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
       У постанові Верховного суду від 05 квітня 2018 року по справі № 405/20/15-ц зазначено що відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).
       Сторонами оспорюваного договору іпотеки від 18.04.2007 року є Акціонерне товаристо «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 . Позивачка не є стороною договору, крім того, суд вважає, що ОСОБА_1 не доведено яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) було порушене, не визнане чи оспорене, в наслідок укладення договору іпотеки від 18.04.2007 року, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним.
       Посилання позивачки на відсутність у ОСОБА_2 права власності на майно під час укладання договору іпотеки, не було доведено під час розгляду справи, крім того договір від 18.04.2007 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на данний час є дійсним.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софійське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни та ОСОБА_2 , треті особи: Обласне комунальне підприємство «Софіївське бюро технічної інвентаризації» та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гупало Катерина В`ячеславівна про визнання недійсним договору іпотеки та скасування рішення державного реєстратора, оскільки ОСОБА_1 не є стороною оскаржуваного правочину, підстави для оспорення Іванніковою С.В. зазначеного правочину -відсутні.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що станом на 31.12.2012 року квартира АДРЕСА_1 належала їй, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до договору від 18.04.2007 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 відповідно до якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 зазначену квартиру (а.с.10).
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що право власності на нерухоме майно підлягало обов`язковій державній реєстрації, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки до 01 січня 2013 року право власності на нерухоме майно виникало з моменту реєстрації договору купівлі-продажу, незалежно від здійснення державної реєстрації права в подальшому (ВП ВС у справі №334/3161/17 від 22.06.2021).
       Ураховуючи, що Закон № 1952-ІV як акт цивільного законодавства повинен був прийматися відповідно до ЦК України; сторони, укладаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна, не можуть відступити від положень ЦК України; ЦК України як основний акт цивільного законодавства (на момент виникнення спірних правовідносин) містив чіткі та зрозумілі положення щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином, які в повній мірі відповідають принципу правової визначеності та принципу легітимних (законних) очікувань; ЦК України (на момент виникнення спірних правовідносин) не передбачав необхідності державної реєстрації права на нерухоме майно та відповідно не містив відсилочної норми на положення Закону № 1952-ІV.
       Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2021 року- залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя                                                О.В.Лаченкова

       Судді                                                                В.С.Городнича 

                                                                       М.Ю.Петешенкова