КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

__________________________________
Справа №753/12244/20
Апеляційне провадження
  № 22-ц/824/1401/2022                                                                       
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
2 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                  
                                                судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року (суддя Трусова Т.О.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
 
встановив:
 
у липні 2020р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 21 листопада 2017 рокув розмірі 127 986грн 18коп., з яких: 90 910грн 32коп. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту), 37 075грн 86коп. - заборгованість за пенею та комісією, а також судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що в жовтні 2017 року банк запустив новий проект monobank, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank. Після перевірки кредитної історії на платіжних картках monobank за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт. Особливістю даного проекту є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно, без відділень. Попередня ідентифікація відбувається за допомогою завантаження копії паспорта та РНОКПП в мобільний додаток, а видача платіжної картки після верифікації фізичної особи здійснюється або у точці видачі, або спеціалістом банку, що виїжджає за адресою, зазначеною клієнтом. Разом із встановленням на платіжній картці кредитного ліміту надається послуга переведення витрати у розстрочку. За рахунок здійснення зазначеної операції стає доступним попередньо використаний кредитний ліміт. Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.monobank.ua/terms.
Позивач посилався на те, що 21 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 21 листопада 2017 року. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 60 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок. Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість, яка станом на 4 березня 2020 року становить 
                                                                     
229 093грн 94коп. та складається із: 90 910грн 32коп. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту); 138 183грн 62коп. - заборгованість за пенею та комісією, однак кредитодавець на свій розсуд визначив вимагати від боржника сплати заборгованості за тілом кредиту у сумі 90 910,32грн та за пенею та комісією - 37075,86грн.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 127 986грн 18 коп. та судовий збір в сумі 2 102грн.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з нього на користь позивача заборгованість за наданим кредитом в розмірі 60 000грн та пеню і комісію в розмірі 30 000грн, в задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, так як його не було повідомлено про заявлений до нього позов, він не отримував копії позовної заяви з додатками, ухвалу про відкриття провадження та був позбавлений можливості на стадії судового розгляду в суді першої інстанції заявити клопотання про розгляд справи з викликом сторін, позбавлений можливості подати відзив на позов, надати докази на спростування доводів позивача.
Відповідач зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи, так як суд стягнув пеню, комісію, штрафи, які включені у розмір заборгованості за кредитом, так як сума кредиту становила 60 000грн, а суд стягнув 90 910,32грн, хоча позивачем не надавалися докази збільшення кредитного ліміту. 
Також відповідач звертає увагу, що позивачем нараховані чотири види штрафу та пені, що суперечить положенням ст. 61 Конституції України.
Крім того, відповідач стверджує, що він не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ «Універсал банк», його підпис під цими документами відсутній. Посилання у анкеті-заяві на те, що він ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами та паспортом споживчого кредиту, і отримав їх примірники у мобільному додатку, не є підтвердженням того, що він ознайомлений з Умовами обслуговування рахунків фізичної особи, Умовами і правилами обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал банк», витяги з яких позивач долучив до позовної заяви.
Відповідач стверджує, що Умови та Правила надання банківських послуг АТ «Універсал банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Надана позивачем роздруківка витягів з «Умов обслуговування рахунків фізичної особи», «Умов і правил обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів» із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (АТ «Універсал банк»), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Також відповідач стверджує, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем до суду першої інстанції, який застосував суд, не може бути належним та допустимим доказом ні надання йому у користування кредитних коштів, ні наявності заборгованості та її розміру, оскільки нічим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити. Вказаний розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17 квітня 2003 року.
                                                               
Відзив на апеляційну скаргу у визначені судом строки позивачем не подано.
Акціонерне товариство «Універсал Банк», будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень, як на офіційну електронну адресу юридичної особи (с.с. 110-111, 122-123, 130-131, т.1; с.с. 50-53, 61-62, 72-73, т. 2), так і на поштову адресу (с.с. 178, т. 1; с.с. 64, 70т.2), у судові засідання свого представника не направило, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника позивача.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представників - адвокатів Константінова О.Л. та  Числовської І.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 21 листопада 2017 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, в якій просив відкрити йому поточний рахунок у гривні та встановити кредитний ліміт на суму, вказану у додатку. 
У заяві відповідач також зазначив, що згодний з тим, що ця заява разом із Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення.
До позовної заяви доданий витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи та додатки: Тарифи та паспорт споживчого кредиту «Картка monobank».
Тарифи містять процентну ставку у межах пільгового періоду за карткою «monobank», розмір обов`язкового щомісячного платежу, базову проценту ставку, збільшену процентну ставку на місяць у випадку наявності простроченої заборгованості, розмір санкцій за порушення зобов`язання за кредитом, розмір пені, штрафів.
За твердженням позивача, додаток підписаний відповідачем шляхом накладення підпису у вигляді електронного цифрового підпису. 
Відповідач підписання умов та тарифів заперечує.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 4 березня 2020 року заборгованість становить 229 093,94грн та складається із 90 910,32грн заборгованості за наданим кредитом, та 138 183,62грн - заборгованість за пенею та комісією.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач порушив умови договору, що призвело до виникнення заборгованості.
Колегія суддів не може повністю погодитися з рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є 
                                                                    
необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (частина перша статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та 
                                                                            
додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, при цьому відступив від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, викладений у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17 зазначено, що упереважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку ПАТ «Універсал Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру 
                                                                          
облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У анкеті-заяві від 21 листопада 2017 року, яка підписана сторонами, базова процентна ставка за користування кредитним лімітом не зазначена, а також в ній відсутні умови про встановлення комісії та відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді пені, не визначений її розмір.
Разом з цим, банк просив стягнути з відповідача, крім тіла кредиту, також пеню та комісію за несвоєчасну сплату кредиту і процентів.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами позивач не пред`явив.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Разом з цим, без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачцу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позивач дотримав вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування 
                                                                         
змісту кредитного договору.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19  зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Оскільки в анкеті-заяві від 21 листопада 2017 року процентна ставка не зазначена, крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення комісії та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, то суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені та комісії.
Також суд першої інстанції не врахував, що в анкеті-заяві від 21 листопада 2017 року, підписаній сторонами, не встановлені строки здійснення періодичних платежів за кредитом та розмір процентної ставки за користування кредитом, а відтак є неправомірним та безпідставним списання банком внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення відсотків за користування кредитом, тому внесені грошові кошти підлягають зарахуванню на погашення тіла кредиту, що є підставою для зменшення суми заборгованості за тілом кредиту.
Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17).
Враховуючи, що фактично отримані грошові кошти відповідачем у добровільному порядку не були повернуті у повному обсязі, стягненню з відповідача підлягає залишок отриманої суми у розмірі 65 686грн 89коп., враховуючи внесені грошові кошти на погашення заборгованості, які банком безпідставно були зараховані на погашення процентів та пені.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, не враховані правові позиції Верховного Суду, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що рішення суду підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір при поданні позовної заяви у розмірі 656грн 87коп., виходячи з розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2 301грн 69коп., пропорційно задоволеним вимогам (73%).
                                                               
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21133352, яке знаходиться у м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, 65 686грн 89коп. заборгованості та 656грн 87коп. судового збору, а всього 66 343грн 76коп.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Універсал Банк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21133352, яке знаходиться у м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , 2 301грн 69коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 31 березня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                                Т.А. Семенюк