ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 березня 2023 року
м. Київ
cправа № 470/439/22
провадження № 51-4км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 ,      ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
захисника                                         ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України 
(далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 березня 
2021 року  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ухвалено звільнити  ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку на 1 рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК. 
Ухвалено задовольнити позовні вимоги прокурора Березнегуватського відділу Баштанської місцевої прокуратури та стягнути з ОСОБА_7 на користь Комунального некомерційного підприємства «Березнегуватська центральна районна лікарня» 2766, 84 грн на відшкодування витрат, у зв`язку з перебуванням потерпілої ОСОБА_8 на лікуванні.
Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За обставин, детально викладених у вироку суду,  ОСОБА_7 визнано 
винуватим у тому, що він 3 квітня 2017 року близько 11:40, керуючи автомобілем марки ВАЗ-2106, у якому на передньому пасажирському сидінні перебувала ОСОБА_8 , рухався зі швидкістю приблизно 60 км/год по ґрунтовій дорозі зі сторони смт Березнегувате Миколаївської області в напрямку села Червоний Яр Березнегуватського району Миколаївської області. В цей же час у зустрічному для автомобіля ВАЗ-2106 напрямку по правій смузі вищевказаної ґрунтової дороги, зі швидкістю приблизно 42 км/год, рухався автомобіль ГАЗ-53 під керуванням водія ОСОБА_9 . Під час руху, при зустрічному зближенні з автомобілем ГАЗ-53 водій автомобіля ВАЗ 2106 ОСОБА_7 в порушення вимог п. 1.2 Правил дорожнього руху, рухався ближче до лівого краю вищевказаної дороги, тобто по зустрічній смузі руху, хоча мав об`єктивну можливість рухатись по правій (своїй) смузі руху або заздалегідь, виявивши зустрічний автомобіль ГАЗ-53, змінити смугу руху із зустрічної на свою. Під час зустрічного зближення з автомобілем ГАЗ-53, який рухався відповідно до вимог Правил дорожнього руху, ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість заздалегідь здійснити безпечний роз`їзд, в порушення вимог пунктів 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху не обрав безпечну дистанцію та інтервал для зустрічного роз`їзду, а продовжив рухатись ближче до лівого краю проїзної частини, по зустрічній для нього смузі руху. При цьому, перебуваючи на відстані, яка не надавала можливості для плавного маневрування з метою зайняття положення ближче до правого краю дороги, ОСОБА_7 здійснив різкий маневр уводу автомобіля ВАЗ-2106 вправо по ходу свого руху, а саме на свою смугу руху. В цей же час, водій автомобіля ГАЗ-53 ОСОБА_9 , виявивши небезпечну перешкоду для руху у вигляді зустрічного транспортного засобу, який при критичному зближенні продовжував рух йому назустріч, з метою уникнення прямого зіткнення з автомобілем ВАЗ-2106 вжив заходів безпечного роз`їзду - уводу свого транспортного засобу вліво.
Внаслідок порушення ОСОБА_7 вимог пунктів 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 Правил дорожнього руху в момент зміни смуги руху керованого ним транспортного засобу відбулося зіткнення передньої лівої частини автомобіля ВАЗ-2106 та передньої правої частини автомобіля ГАЗ-53, у результаті чого ОСОБА_8 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.
При цьому судом першої інстанції зазначено, що дорожньо-транспортна подія сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 Правил дорожнього руху, та вказані порушення перебувають у прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а апеляційну скаргу захисника засудженого задоволено частково. Вирок місцевого суду стосовно   ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Березнегуватська центральна районна лікарня» скасовано та призначено новий розгляд в порядку цивільного судочинства. 
В іншій частині вирок залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник засудженого  ОСОБА_7 - адвокат  ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в цьому суді. Посилається на те, що розгляд провадження в суді апеляційної інстанції відбувся з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що медична документація потерпілої та засудженого отримана слідчим з порушенням вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), внаслідок чого фактичні дані, що містяться у висновках судових експертиз, проведених на підставі цих документів, є недопустимими. Зазначає, що у вказаному кримінальному провадженні доручення на проведення досудового розслідування слідчим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 виготовлено не на офіційному бланку. При цьому вважає, що слідчого Новоодеського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_12 незаконно включено до групи слідчих у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , яке розслідувалося СВ Березнегуватського ВП Снігурівського ВП ГУНП у Миколаївській області, оскільки повноваження начальника цього слідчого відділення не поширювалися на територію Новоодеського району Миколаївської області. Також наголошує, що у вироку місцевого суду вказано лише формально, порушення яких конкретних пунктів вимог Правил дорожнього руху ОСОБА_7 перебувають у прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали. На думку захисника, у вироку місцевого суду не розмежовано винуватість водіїв обох транспортних засобів, що безпосередньо вплинуло на визнання винуватим у дорожньо-транспортній події саме ОСОБА_7 . Акцентує увагу на розбіжностях, що містяться в повідомленні про підозру та обвинувальному акті. Вважає ці розбіжності суттєвими і такими, що порушили право на захист засудженого. Посилається на те, що попереднім захисником 
ОСОБА_7 здійснювався неналежний правовий захист, зокрема цим захисником не було проголошено вступну промову під час судового провадження в місцевому суді, не подано клопотання про повторне дослідження доказів, не ставилося питання допустимості окремих доказів, а також повноважень слідчих на здійснення досудового розслідування, часто ігнорувалися судові засідання, а деякі з них проводилися у режимі відеоконференції із захисником, що негативно вплинуло на здійснення захисту ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні. Так, зазначає, що під час судового провадження в місцевому суді допит експерта ОСОБА_13 проводився за безпосередньої участі ОСОБА_7 в приміщенні суду, в той час як захисник 
ОСОБА_14 брав участь в цьому засіданні поза межами приміщення суду в режимі відеоконференції, що, на думку захисника ОСОБА_6 , є порушенням права на справедливий суд.
Вважає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у повторному дослідженні доказів. Наголошує, що суд апеляційної інстанції повинен був за власною ініціативою безпосередньо дослідити необхідні докази.
На думку захисника було порушено право на ефективну правову допомогу через відмову у повторному дослідженні доказів та відсутності вухвалі апеляційного суду від 07 грудня 2022 року покликань на всі доводи адвоката.
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 просив задовольнити його касаційну скаргу, з викладених у ній підстав, скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому акцентував увагу на тому, що експерт ОСОБА_13 в порушення приписів КПК допитана в місцевому суді як свідок, а не експерт. Також вказав, що експертиза, за результатами якої експерт ОСОБА_13 надала висновок про наявність у потерпілої ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень призначена слідчим як додаткова, а відтак експертизу мав проводити експерт, який проводив первинну експертизу ( ОСОБА_15 ). Крім того, зазначив, що органом досудового розслідування незаконно перекваліфіковано інкриміновані ОСОБА_7 дії з ч. 1 на ч. 2 ст. 286 КК.
У судовому засіданні прокурор  ОСОБА_5  просила відмовити в задоволенні касаційної скарги захисника, а оскаржуване судове рішення залишити без зміни.При цьому, на спростування доводів захисника щодо проведення досудового слідства стосовно ОСОБА_7 неуповноваженим слідчим ( ОСОБА_12 ) долучила копії наказів про його відрядження (у 2018 році) та подальше (з 29 жовтня 2018 року) призначення на посаду слідчого Березнегуватського ВП Снігурівського ВП ГУНП у Миколаївській області.
Інших учасників судового провадження повідомлено про день, час та місце касаційного розгляду. Заперечень і заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, прокурора, перевіривши касаційну скаргу захисника, матеріали кримінального провадження, а також долучені прокурором копії документів, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.
Свій висновок щодо доведеності винуватості засудженого  ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону і в сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку. Кваліфікація дій засудженого  ОСОБА_7 за 
ч. 2 ст. 286 КК є правильною. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПКздійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції 
в межах апеляційної скарги. 
Ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду стосовно законності 
й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, 
тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням 
на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, 
та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався.
Апеляційний суд розглянув кримінальне провадження, зокрема, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_14 , та дійшов обґрунтованого висновку, що доводи стосовно невинуватості засудженого, наведені в його апеляційній скарзі, є безпідставними і скарга підлягає лише частковому задоволенню, а вирок скасуванню в частині вирішення цивільного позову.
Суд апеляційної інстанції встановив, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, зазначених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.  
Колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження 
в межах поданої апеляційної скарги захисника, зазначила, що суд першої інстанції, оцінивши в сукупності зібрані та досліджені докази у справі, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, зазначивши, що порушення вимог пунктів 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_7 знаходяться в причинному зв`язку з виникненням цієї дорожньо-транспортної події і її наслідками та призвело до тяжких тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_8 . 
Зокрема, колегія суддів зазначила, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, доведені сукупністю зібраних, перевірених та належно оцінених судом першої інстанції доказів, а саме: показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка повідомила відомі їй обставини дорожньо-транспортної події та ступінь тяжкості отриманих нею тілесних ушкоджень, свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , щодо обстановки на місці дорожньо-транспортної події та обставин, що їй передували, свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , щодо обставин їх участі як понятих при проведенні слідчих дій, свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 щодо обставин проведення слідчих дій в межах кримінального провадження, а також експертів ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_27 щодо проведених ними експертних досліджень.
Також апеляційний суд обґрунтовано погодився з місцевим судом про те, що винуватість ОСОБА_7 підтверджується фактичними даними, що містяться, зокрема: у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної події від 03 квітня 
2017 року зі схемою та фототаблицею до нього, у якому зафіксовано місце події, розташування двох транспортних засобів - ГАЗ-53 та ВАЗ 2106 на узбіччі дороги, після їх зіткнення, сліди гальмівного юзу ВАЗ 2106, який розпочинається на смузі руху автомобіля ГАЗ-53, що підтверджує виїзд ОСОБА_7 на смугу зустрічного руху. Описані видимі пошкодження транспортних засобів; у висновку додаткової 
судово-медичної експертизи від 18 липня 2018 року № 646/158-17г, згідно з яким виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень; у протоколах проведення слідчих експериментів від 06 жовтня 2017 року, зі схемами до них, за участю ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_28 та понятих, за участю ОСОБА_8 та понятих, за участю ОСОБА_9 та понятих, щодо місця та обставин дорожньо-транспортної пригоди 03 квітня 2017 року; у висновку судової автотехнічної експертизи по дослідженню механізму і обставин дорожньо-транспортної пригоди від 14 грудня 2018 року № 18-744, згідно з яким дії водія автомобіля ВАЗ-2106 не відповідали вимогам п. п. 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 Правил дорожнього руху. Невідповідність дій водія вимогам зазначених пунктів Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. 
Суд погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що встановлений характер і черговість порушень свідчать про те, що саме водій ОСОБА_7 , а не водій ОСОБА_9 , перший допустив порушення вимог пунктів 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 Правил дорожнього руху, створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію) і що саме між його діями і наслідками, які настали, є необхідний і достатній причинний зв`язок. 
У цьому аспекті неспроможними є посилання захисника на те, що місцевий та апеляційний суди не визначили, які діяння ОСОБА_7 призвели до суспільно небезпечних наслідків.
Так, зі змісту сформульованої у ст. 286 КК диспозиції слідує, що вона є бланкетною, а тому під час кваліфікації необхідно керуватися законодавчими чи іншими нормативними актами щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. У зв`язку з цим суди зобов`язані ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках: 1) у чому саме полягали названі у цій статті порушення; 2) яких норм правил безпеки дорожнього руху не додержано; 3) чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.
Спосіб вчинення ДТП у складному механізмі дорожньо-транспортної події внутрішньо притаманний самому діянню особи, що полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху і передує настанню негативних наслідків. Одним з обов`язкових елементів об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, є причинний зв`язок між допущеними порушеннями правил безпеки дорожнього руху, якщо такі мали місце, та суспільно небезпечними наслідками, що настали (в цьому випадку - заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень).
Як убачається з вироку, суд чітко встановив, що суспільно небезпечні наслідки, а саме заподіяння потерпілій ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, настали внаслідок дорожньо-транспортної події під час якої ОСОБА_7 допустив порушення правил безпеки дорожнього руху, а саме порушень вимог пунктів 1.2, 13.1, 13.3, 12.1. 
Отже, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 374 КПК та повною мірою встановив, у чому саме полягали порушення з боку водія ОСОБА_7 , які норми правил безпеки дорожнього руху ним не додержано. Обвинувачення, визнане судом доведеним, містить посилання на конкретні порушення. 
З вказаними висновками обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції та, відхиляючи доводи сторони захисту про незаконність висновків авто-технічних експертиз, наявних в матеріалах провадження, внаслідок їх суперечності між собою, вказав, що висновками інженерно-транспортної експертизи від 24 квітня 2018 року 
№ 87, комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 23 жовтня 2018 року № 634, а також судової авто-технічної експертизи по дослідженню механізму і обставин дорожньо-транспортної пригоди від 14 грудня 2018 року 
№ 18-744, які фактично доповнюють одна одну, підтверджено порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 Правил дорожнього руху, та прямий причинний зв`язок вказаних порушень у прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Апеляційний розгляд справи проведено без істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які вплинули чи могли вплинути на законність ухваленого рішення.
В оскаржених судових рішеннях проаналізовано та оцінено всі розглянуті в судовому засіданні докази у їх сукупності, дії ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження, кваліфіковано правильно. Ставити під сумнів юридичну оцінку дій ОСОБА_7 колегія суддів підстав не має.
Наведені в касаційній скарзі захисника доводи про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК у частині необхідності повторного дослідження доказів є безпідставними. 
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, з якою погоджується колегія суддів, викладеної в постанові від 21 січня 2016 року у справі № 5-249кс15, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду такий факт установлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.
Як видно з ухвали апеляційного суду, суд, обмежившись аналізом вухвалі доказів, досліджених судом першої інстанції, і висновків цього суду, не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки погодився з оцінкою доказів, наданою місцевим судом, а отже, застосована ним процедура не суперечила встановленим у статтях 22, 23 КПКзасадам змагальності та безпосередності дослідження показань, речей і документів.
З огляду на вказані норми процесуального закону апеляційний суд обґрунтовано відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, оскільки захисник та засуджений не обґрунтували, чому саме ці докази місцевий суд дослідив не повністю або з порушеннями.
Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень ст. 405 КПК розглянув апеляційну скаргу захисника і дійшов правильного висновку, що вирок місцевого суду в частині доведення винуватості відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим. З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.
Неспроможними є доводи захисника, що слідчого Новоодеського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_12 незаконно включено до групи слідчих у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , яке розслідувалося СВ Березнегуватського ВП Снігурівського відділення ГУНП у Миколаївській області, оскільки повноваження начальника цього слідчого відділення не поширювалися на територію Новоодеського району Миколаївської області. 
Як вбачається з долучених прокурором під час касаційного розгляду документів слідчий Новоодеського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_12 з 2018 року наказами був відряджений до СВ Березнегуватського ВП Снігурівського відділення ГУНП у Миколаївській області, а надалі (29 жовтня 2018 року) був призначений до цього відділення поліції на посаду слідчого та підписував обвинувальний акт і реєстр матеріалів кримінального провадження як слідчий СВ Березнегуватського ВП Снігурівського відділення ГУНП у Миколаївській області. З огляду на вказане слідчий ОСОБА_12 мав повноваження на проведення досудового слідства у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 .
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи сторони захисту про розкриття лікарської таємниці щодо стану здоров`я потерпілої ОСОБА_8 , та погодився з місцевим судом про те, що експертизи проведено за результатами дослідження медичної документації ОСОБА_8 , отриманої слідчим у порядку ст. 93 КПК. Колегія суддів слушно зауважила, що потерпіла не висловлювала заперечень щодо істотних порушень своїх прав при наданні вказаної інформації. 
Така позиція узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду. Так, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року (справа 
№ 754/14281/17), потерпіла сторона наділена правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди її здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування. У тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпіла не згодна надати наявні в її розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділуII КПК.
Як убачається із встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин, на дослідження експертам надавалися, серед іншого, медична документація щодо стану здоров`я потерпілої ОСОБА_8 . Між тим, надання цих документів слідчим на дослідження експертам лише сприяло виконанню завдань кримінального провадження, якими є охорона законних інтересів учасників кримінального провадження, у цьому випадку потерпілої ОСОБА_8 . Ніяким чином це не порушило і не могло порушити права засудженого, оскільки документи не стосуються стану його здоров`я. Відтак, підстав вважати, що висновки експертів здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод потерпілоїі визнавати їх недопустимими доказами, немає.
Суд також відхиляє доводи захисника щодо незаконності перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 1 на ч. 2 ст. 286 КК під час досудового слідства, оскільки з ухвали апеляційного суду вбачається, що колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційної скарги захисника щодо суперечностей у висновках судово-медичних експертиз, надала оцінку правомірності перекваліфікації органом досудового слідства дій ОСОБА_7 з ч. 1 на ч. 2 ст. 286 КК, вказавши, що даними висновків 
судово-медичних експертиз від 19 вересня 2017 року № 158 та від 18 липня 2018 року № 646/158-17г у сукупності із роз`ясненнями їх змісту експертами ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , слідчий прийняв вірне рішення про перекваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 1 на ч. 2 ст. 286 КК, що відповідає положенням статей 40, 110, 214 КПК.
Доводи касаційної скарги щодо розбіжностей між фактичними обставинами, викладеними у повідомленні про підозру та обвинувальному акті, що спричинило істотне порушення вимог кримінального процесуального закону також є неспроможними. Так, дослідивши вказані захисником розбіжності Суд не може дійти висновку про те, що протягом досудового слідства ОСОБА_7 було дезінформовано в питаннях сутності і характеру інкримінованого йому діяння, зокрема, викладеного у врученому йому органом досудового слідства повідомленні про підозру, де, крім іншого, попередньо сформульовано виклад фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, та які на кінцевій стадії досудового слідства при врученні йому копії обвинувального акту настільки суттєво відрізнялися, що, у свою чергу, порушувало б базовий міжнародний стандарт, закріплений у пункті «а» частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким передбачено право особи бути негайно і детально поінформованою зрозумілою для неї мовою про характер і причини висунутого обвинувачення, і ставили б під сумнів легітимність пред`явленогообвинувачення.
Судом також досліджено доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що попереднім захисником ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_14 здійснювався неналежний правовий захист, зокрема цим захисником не було проголошено вступну промову під час судового провадження в місцевому суді, не подано клопотання про повторне дослідження доказів, не ставилося питання допустимості окремих доказів, а також повноважень слідчих на здійснення досудового розслідування, часто ігнорувалися судові засідання, а деякі з них проводилися у режимі відеоконференції із захисником, що негативно вплинуло на здійснення захисту ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні. 
Як вбачається з матеріалів судової справи захисник ОСОБА_14 займав активну позицію під час судового провадження в місцевому суді, заявляв численні клопотання, а також оскаржив вирок суду першої інстанції до апеляційного суду. При цьому, як вбачається з матеріалів судової справи апеляційна скарга захисника ОСОБА_14 обсягом близько сорока сторінок з безліччю доводів, у яких викладена позиція сторони захисту щодо непогодження з обвинувальним вироком стосовно ОСОБА_7 , що також не може свідчити про бездіяльність цього захисника. Крім цього, участь захисника ОСОБА_14 у деяких судових засіданнях в режимі відеоконференції не суперечить приписам КПК.
У цьому аспекті неспроможними є доводи захисника ОСОБА_6 про порушення права на справедливий суд через те, що під час судового провадження в місцевому суді допит експерта ОСОБА_13 проводився за безпосередньої участі 
ОСОБА_7 в приміщенні суду, в той час як захисник брав участь в цьому засіданні поза межами приміщення суду в режимі відеоконференції, що, на думку захисника ОСОБА_6 , позбавило можливості сторону захисту повноцінно брати участь у допиті цього експерта. При цьому захисник ОСОБА_6 не зазначає про те, які саме питання не вдалося поставити експерту через участь захисника ОСОБА_14 у судовому засіданні в режимі відеоконференції або до яких інших конкретних істотних порушень це призвело саме при допиті цього експерта і як це вплинуло на законність ухваленого судового рішення.
Також неспроможними є доводи про те, що експерт ОСОБА_13 в порушення приписів КПК допитана в місцевому суді як свідок, а не експерт, оскільки з матеріалів судової справи, а саме журналу судового засідання від 24 грудня 2020 року (т. 5, 
а. с. 101) видно, що ОСОБА_13 серед переліку інших учасників зазначена саме як експерт, приведена до присяги як експерт та попереджена про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, що також підтверджується технічним аудіо-, відеозаписом цього судового засідання, який долучено до матеріалів судової справи.
Суд також відхиляє доводи захисника щодо проведення додаткової експертизи не тим експертом, що проводив первинну, оскільки такі доводи не ґрунтуються на приписах КПК.
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, на думку колегії суддів, воно є справедливим.
Відповідно до статей 414, 438 КПК скасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення 
та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Крім того, як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_7 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.
Крім того, Суд погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів про можливість застосування до  ОСОБА_7 інституту умовного звільнення, передбаченого приписами ст. 75 КК.
Інші доводи захисника, що стосуються оцінки фактичних обставин та дослідження доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.
У касаційній скарзі містяться також інші аргументи сторони захисту, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні. При цьому Суд виходить з усталеної практики Європейського суду з прав людини. Так, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spain від 09.12.1994, заява № 303-A, § 29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, § 58).
Суд не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 - без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                      ОСОБА_3