Постанова                                                      
Іменем України
 
22 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 201/13098/16
 
провадження № 61-13470св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: фізична особа - підприємець ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
треті особи: Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, ОСОБА_6 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_7 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2018 року у складі судді Ходаківського М. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 06 липня 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_7 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (далі ФОП - ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, 
ОСОБА_6 , про визнання правочинів недійсними, витребування майна, визнання права власності, зобов`язання вчинити певні дії.
 
Позов мотивований тим, що з 01 січня 2015 року позивачі проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу та 24 січня 2015 року за рахунок спільних коштів придбали транспортний засіб «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_8 . 
 
У вересні 2015 року організована група осіб неправомірними діями шляхом вчинення фізичного і психологічного насильства щодо ОСОБА_9 , який 
є братом   ОСОБА_10 , змусила їх сім`ю оформити довіреності на право розпорядження нерухомим майном та відібрала цей автомобіль. За вказаним фактом Головне управління Національної поліції України в Дніпропетровській області відкрило кримінальне провадження № 12016040000000664 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 189 КК України (вимагання, вчинене за попередньою змовою групою осіб).
 
05 вересня 2015 року Харківський відділ реєстраційно-екзаменаційної роботи № 2 зняв зазначений транспортний засіб з обліку для реалізації та 15 вересня 2015 року Територіальний сервісний центр № 1241 зареєстрував його на ім`я ОСОБА_4 
 
30 березня 2016 року в Територіальному сервісному центрі № 2346 зазначений автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_5 . 
 
Позивачі вказували, що вони не мали дійсних намірів на відчуження майна, 
і будь-яких угод про відчуження транспортного засобу   ОСОБА_11 не підписувала, нікого на такі дії не уповноважувала, грошових коштів від його продажу не отримувала. 
ОСОБА_2 не надавав згоди на відчуження спільного майна, набутого за час сумісного проживання. 
 
Ураховуючи викладене,    ОСОБА_11 , ОСОБА_2 просили:
 
- визнати недійсним договір комісії, укладений між  ОСОБА_12 та ФОП ОСОБА_3 про здійснення комісійного продажу транспортного засобу «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 ; 
 
- визнати недійсним договір купівлі - продажу зазначеного транспортного засобу, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 , оформлений довідкою - рахунком від 15 вересня 2015 року № ААЕ415435, виданою ФОП ОСОБА_3 ; 
 
- визнати за   ОСОБА_12 право власності на транспортний засіб «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 ; 
 
- витребувати від ОСОБА_5 на користь    ОСОБА_10 вказаний транспортний засіб; 
 
- зобов`язати ОСОБА_5 передати    ОСОБА_13 зазначений транспортний засіб, ключі від нього та свідоцтво про його реєстрацію.
 
Справу суди розглядали неодноразово.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 07 червня 2018 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено частково.
 
Витребувано з володіння ОСОБА_5 автомобіль марки «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , номер двигуна НОМЕР_2 , та зобов`язано його передати цей автомобіль ОСОБА_1 . 
 
В іншій частині  позовних вимог відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь  ОСОБА_1 судовий збір 
в розмірі 640,00 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірний автомобіль вибув 
з володіння  ОСОБА_1 поза її волею, з порушенням встановленої законодавством процедури, тому позовні вимоги в частині витребування транспортного засобу з незаконного володіння ОСОБА_5 
є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Інша частина позовних вимог не підлягає задоволенню, оскільки належним способом захисту порушеного права позивача  ОСОБА_1 є витребування майна з чужого незаконного володіння.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 
2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 і ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
 
Стягнено з ОСОБА_7 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір по 5 167,50 грн з кожного.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позовні вимоги 
є недоведеними та необґрунтованими. Посилання позивачів на їх спільне проживання з 01 січня 2015 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу 
і придбання спірного транспортного засобу 24 січня 2015 року за рахунок спільних коштів є безпідставними, оскільки судового рішення про встановлення факту проживання позивачів однією сім`єю немає, а шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено 17 вересня 2016 року. Доводи позивачів про те, що переоформлення автомобіля марки «CITROEN C1SX» відбулося внаслідок неправомірних дій організованої групи осіб, які змусили ОСОБА_8 оформити довіреності на право розпорядження нерухомим майном та відібрали транспортний засіб, є необґрунтованими, оскільки щодо зазначених фактів немає остаточного процесуального рішення, нікому не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Посилання місцевого суду на те, що ОСОБА_8 не укладала 
з ФОП ОСОБА_3 договору щодо відчуження спірного автомобіля і не отримувала грошових коштів, ґрунтуються лише на поясненнях ОСОБА_2 , тому є припущеннями. Доводи позивачів про те, що  ОСОБА_1 не підписувала «Договор на оказание услуг по выписке справки-счет» від 
15 вересня 2015 року, спростовуються матеріалами справи, зокрема власне договором, у якому є її підпис. Перереєстрація транспортного засобу відбулася на підставі договору від 15 вересня 2015 року, за яким 
ОСОБА_8 доручила ФОП ОСОБА_14 оформити і видати на ім`я ОСОБА_4 довідку-рахунок на продаж транспортного засобу. Порушення порядку перереєстрації транспортного засобу не може бути предметом розгляду в порядку цивільного судочинства. Вимоги позивачів щодо визнання недійсним договору про здійснення комісійного продажу транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_8 і ФОП ОСОБА_3 , 
є необґрунтованими, оскільки існування такого договору не встановлено. 

 
Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції 
 
Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у задоволенні клопотань  ОСОБА_7 і ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовлено.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7 і ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 
2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дав неправильну оцінку частині доказів, необґрунтовано відмовив 
у витребуванні доказів та проведенні почеркознавчої експертизи.
 
Повторний апеляційний перегляд справи
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 і ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Стягнено з ОСОБА_7 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати 
в розмірі по 5 165,50 грн з кожного.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачі не довели вибуття спірного автомобіля поза їх волею.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
09 серпня 2021 року ОСОБА_7 і ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року й ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції проігнорував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року, а самі висновки суду апеляційної інстанції суперечать фактичним обставинам справи. Позивачі обґрунтовували свій позов посиланням на відсутність в них волевиявлення на продаж спірного транспортного засобу, не проведення розрахунків за нього, не підписання договорів комісії і купівлі-продажу. Суд безпідставно відмовив 
у витребуванні у відповідачів оригіналів документів, на підставі яких проводилось переоформлення спірного транспортного засобу.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявники зазначають неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 915/1145/17, від 19 травня 2021 року у справі № 201/12569/16-ц, від 26 червня 2019 року 
у справі № 520/2792/14-ц, від 28 лютого 2019 року у справі № 177/416/16-ц, від 21 січня 2019 року у справі № 640/861/17, від 28 листопада 2018 року 
у справі № 662/397/17, від 16 травня 2018 року у справі № 522/1776/15-ц, від 
15 лютого 2018 року у справі № 640/7052/16-ц, від 23 січня 2019 року 
у справі № 484/3915/15-ц, від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12, 
від 23 грудня 2015 року у справі № 6-327цс15, від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, від 12 листопада 2019 року у справі № 640/21330/18, від 27 січня 2021 року у справі № 754/9573/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року касаційну скаргу 
ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 
від 22 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 06 липня 2021 року визнано неподаною та повернено заявнику.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року та витребувано матеріали справи із Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.
 
01 грудня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
24 січня 2015 між ОСОБА_8 і ОСОБА_15 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_8 придбала автомобіль «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_4 . 
 
24 січня 2015 року Дніпропетровський відділ реєстраційно-екзаменаційної роботи № 1 спірний транспортний засіб було зареєстровано за ОСОБА_8 та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 . 
 
05 вересня 2015 року автомобіль «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , знятий 
з обліку для реалізації у відділі реєстраційно-екзаменаційної роботи № 2 Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області. 
 
15 вересня 2015 року Дніпропетровський відділ реєстраційно-екзаменаційної роботи № 2 вказаний транспортний було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку від 15 вересня 2015 року 
№ 415435, виданої ФОП ОСОБА_3 за умовами договору про надання послуг з виписки довідки-рахунка від 15 вересня 2015 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 і ОСОБА_8 . 
 
За договором купівлі-продажу транспортного засобу від 26 березня 2016 року № 293/01/2346/2016 ОСОБА_4 продала вказаний автомобіль ОСОБА_5 
 
30 березня 2016 року Територіальний сервісний центр № 2346 Міністерства внутрішніх справ України зареєстрував вказаний транспортний засіб за ОСОБА_5 
 
23 серпня 2016 року ОСОБА_9 , ОСОБА_16 ,  ОСОБА_11 та ОСОБА_2 подали до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області заяву про те, що з вересня 2015 року невідомі особи, погрожуючи фізичною розправою, вимагали 
в них грошові кошти. 23 серпня 2016 року відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною другою статті 189 ККК України, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 12016040000000664). 
 
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 червня 2017 року витребувано від Соборного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 оригінали для огляду в судовому засіданні та засвідчені належним чином копії документів про переоформлення транспортного засобу «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , які було вилучено 28 вересня 2016 року у ФОП ОСОБА_3 та Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження 
№ 12016040650003661. Витребувано від Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області оригінали для огляду в судовому засіданні та засвідчені належним чином копії документів, на підставі яких здійснювалося оформлення права власності та всі реєстраційні дії щодо спірного транспортного засобу з часу його ввезення на митну територію України. Витребувано від ФОП ОСОБА_3 оригінали для огляду в судовому засіданні та засвідчені належним чином копії документів, що стали підставою для переоформлення вказаного транспортного засобу. 
 
На виконання ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 
від 23 червня 2017 року Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області надав відповідь із зазначенням реєстраційних дій щодо спірного автомобіля, а також копії документів на вказаний автомобіль, операції з яким проводилися на території Дніпропетровської області. 
 
Листом Слідчого відділення Соборного відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 21 грудня 2017 року суду повідомлено, що надати витребувані документи, які були в матеріалах кримінального провадження 
№ 12016040650003661, не можливо, оскільки 16 листопада 2017 року кримінальне провадження перебувало у приміщенні Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, де виникла пожежа, в результаті якої матеріали кримінального провадження було пошкоджено.
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року витребувано ряд доказів у цій справі.
 
У Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України 
в Дніпропетровській області витребувано оригінали документів, на підставі яких здійснювалось оформлення права власності, та всі реєстраційні дії щодо транспортного засобу марки «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , з 01 січня 
2015 року до теперішнього часу. У ФОП ОСОБА_3 витребувано оригінали документів, що стали підставою для переоформлення транспортного засобу марки «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , а саме: довідку - рахунок від 15 вересня 2015 року НОМЕР_7 (лицьовий та зворотній бік із нанесеною підприємством інформацією про оціночну вартість такого транспортного засобу, номер та дату складення звіту про оцінку); звіт суб`єкта оціночної діяльності, що проводив оцінку транспортного засобу; біржову угоду; договір комісії; договір купівлі-продажу транспортного засобу; фінансові документи про оплату комісії та вартості придбаного транспортного засобу; підписане власноручно письмове повідомлення власників транспортного засобу. 
У Соборного відділу поліції ГУ НП в Дніпропетровській області витребувані належним чином засвідчені копії документів про переоформлення транспортного засобу марки «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номер двигуна - НОМЕР_2 , які були вилучені у ФОП ОСОБА_3 та Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області 
у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження 
№ 12016040650003661. У Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 витребувано належним чином засвідчені копії документів про переоформлення транспортного засобу марки «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номер двигуна - НОМЕР_2 , які були вилучені у ФОП ОСОБА_3 та Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України 
в Дніпропетровській області у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження № 12016040650003661.
 
Ухвалу апеляційного суду зазначені вище органи виконали частково. 
 
ФОП ОСОБА_3 вказану ухвалу залишила без реагування. 
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої, за клопотанням позивачів, доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Перед експертами поставлені такі питання: 1. Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 позивачем ОСОБА_7 або іншою особою в договорі про надання послуг з виписки довідки-рахунка від 15 вересня 2015 року, сторонами якого зазначено ФОП ОСОБА_3 (виконавець), ОСОБА_8 (замовник - 1), 
ОСОБА_4 (замовник - 2)?; 2. Чи виконано підпис від імені 
ОСОБА_1 позивачем ОСОБА_7 чи іншою особою в акті 
№ 415435 технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер складеного із зазначенням 
ФОП ОСОБА_3 (комісіонер), ОСОБА_8 (комітент), ОСОБА_4 (покупець)?. Попереджено експертів про кримінальну відповідальність, відповідно до статей 384, 385 КК України. Направлено експерту цивільну справу, яка містить ксерокопії досліджуваних документів, експериментальні, вільні та умовно вільні зразки підпису ОСОБА_1 
 
07 травня 2021 року справу повернено до суду без виконання ухвали. Повідомлено, що відповідно до частини другої пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5) для проведення почеркознавчих досліджень рукописних текстів та підписів надаються тільки оригінали документів. Посилаючись на пункт 3.5 Інструкції про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у чинній редакції), вказано, що коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта, крім об`єктів почеркознавчих досліджень. Тобто почеркознавчі експертизи та дослідження за будь-якими копіями документів не проводяться.
 
Під час судових засідань, надаючи пояснення по суті справи, позивач 
ОСОБА_7 вказала, що, знявши автомобіль з реєстраційного обліку, передала його знайомій особі, яку не пам`ятає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам закону відповідає.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи 
є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.
 
Так, відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином 
є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином 
є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
 
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований 
в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 
 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.  
 
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним 
у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. 
 
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину 
є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
 
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
 
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
 
За загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, законом не передбачено наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).
 
Відповідно до статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.
 
Разом з тим виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.
 
Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. 
У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Разом з тим укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами 
у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
 
У справі, що переглядається, позивачі звернулися з вимогами, зокрема, про:
 
- визнання недійсним договору комісії, укладений між 
ОСОБА_17 та ФОП ОСОБА_3 про здійснення комісійного продажу транспортного засобу «CITROEN C1SX», 2011 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 ; 
 
- визнання недійсним договору купівлі - продажу зазначеного транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_17 та ОСОБА_4 , що оформлений довідкою-рахунком від 15 вересня 2015 року № ААЕ415435, виданою ФОП ОСОБА_3 .
 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в цій частині, позивачі вказували, що вони не мали дійсних намірів на відчуження майна і будь-яких угод про відчуження транспортного засобу  
 ОСОБА_11 не підписувала, нікого на такі дії не уповноважувала. Спірні правочини вчинено внаслідок застосування фізичного і психологічного насильства.
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 
05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
 
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
 
Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
 
Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (саме це і стверджується позивачем і достеменно встановлено судом).
 
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
 
Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.
 
Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.
 
Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження 
№ 14-79цс21).
 
Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
 
У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього 
фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи 
з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.
 
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
 
Для визнання правочину недійсним підлягають доведенню такі обставини: 
1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 
2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
 
Аналогічна позиція щодо застосування норм матеріального права викладена в постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі 
№ 342/139/16-ц (провадження № 61-21701св18), від 25 червня 2020 року 
у справі № 319/559/18 (провадження № 61-22758св19) та від 22 вересня 
2021 року у справі № 760/8650/19 (провадження № 61-2962св21).
 
Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише 
у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
 
До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно 
у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року 
у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна 
з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка 
є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
За наведених підстав Верховий Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними.
 
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 також просили витребувати спірний автомобіль з чужого незаконного володіння 
ОСОБА_5 .
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування майна, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що позивачі не довели вибуття спірного автомобіля поза їх волею.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції 
з таких підстав.
 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). 
 
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України). 
 
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
 
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це права, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження 
№ 61-17779св18)).
 
Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
 У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
 
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
 
Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні 
того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна 
в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
 
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності 
у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, 
№ 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року 
у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що «можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло 
з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, 
є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, яка набула земельну ділянку на підставі оскарженого рішення. Останнє Піщанська сільська рада прийняла, керуючись статтею 40, пунктом «б» частини першої статті 81, статтями 118 і 121 ЗК України, що передбачають безоплатне набуття громадянами права власності на земельні ділянки. Відтак, Дніпропетровська ОДА згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України має право на витребування від ОСОБА_3 земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута у порядку безоплатної приватизації від Піщанської сільської ради, що не мала права відчужувати цю ділянку».
 
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У справі, що переглядається, апеляційний суд не встановив обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача. Разом з тим уцій справі апеляційний суд встановив, що спірний автомобіль позивачів відчужено за їх волею, доказів, які підтверджували б вчинення договору купівлі-продажу під впливом психологічного насильства, позивачі не надали, тому апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про витребування майна, оскільки такий автомобіль вибув з володіння позивачів за їх волею, а отже підстав для застосування статті 388 ЦК України немає. Втручання у право мирного володіння відповідачем спірним автомобілем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки за обставин цієї справи не встановлено, а позивачі не довели, недобросовісності набуття ОСОБА_5 спірного автомобіля.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції, який у повному обсязі з`ясував права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірив та дав їм належну оцінку, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстав для його скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_7 залишити без задоволення
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко       	
 	В. М. Коротун      	
 	М. Ю. Тітов