ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1951/23 Справа № 205/11172/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан О.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.
секретар судового засідання: Драгомерецька А.О. 

сторони:
позивач: Дніпровська міська рада 
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Левченко Наталі Володимирівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 серпня 2020 року, яке постановлене суддею Мовчаном О.В.. у місті Дніпрі, у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання договорів купівлі-продажу, іпотечного договору та спадкового договору недійсними, припинення права власності та зобов`язання вчинити певні дії,-
       В С Т А Н О В И В:
       У грудні 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання договорів купівлі-продажу, іпотечного договору та спадкового договору недійсними, припинення права власності та зобов`язання вчинити певні дії мотивуючи його тим, що заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлові приміщення прим. V загальною площею 4 кв.м., та прим. VI загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказувала, що на підставі зазначеного заочного рішення державним реєстратором ПН ДМНО Ричкою Ю.О. 28 листопада 2017 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності та внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, прим. V загальною площею 4 кв.м., та прим. VI загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за № 23607614.
       30 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений ПН ДМНО Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2672, за умовами якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 вказані нежитлові приміщення. На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 листопада 2017 року № 2672 ПН ДМНО Ричкою Ю.О., як державним реєстратором, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_2 , № запису про право власності 23660916, реєстраційний № об`єкту нерухомого майна 1420572012101. 
       05 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, за умовами якого, з-поміж інших об`єктів, ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_3 нежитлові приміщення, прим. V загальною площею 4 кв.м., та прим. VI загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений іпотечний договір від 05 грудня 2017 року посвідчений ПН ДМНО Ричкою Ю.О. і зареєстрований в реєстрі за № 2706, номер запису в Державному реєстрі № 23743687. 
       Зазначала, що 17 травня 2018 року за заявою ОСОБА_3 іпотеку було припинено. 
       18 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, прим. V загальною площею 4 кв.м., та прим. VI загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ДМНО Ричкою Ю.О. і зареєстрований в реєстрі за № 1050, та на підставі якого право власності зареєстровано в Державному реєстрі за № 26218463.
        07 червня 2018 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено спадковий договір, посвідчений ПН ДМНО Щетіловою О.В. і зареєстрований в реєстрі за № 5732. 07 червня 2018 року на підставі спадкового договору від 07 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , ПН ДМНО ОСОБА_8 накладено заборону відчуження нерухомого майна – нежитлових приміщень, прим. V загальною площею 4 кв.м., та прим. VI загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження 26518215.
       Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року скасовано, у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, прим. V загальною площею 4 кв.м., та прим. VI загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.
       Посилаючись на те, що правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності скасовано, вона здійснювала розпорядження майном без відповідних правових підстав, земельна ділянка ОСОБА_1 під будівництво нежитлових приміщень не надавалася, а її власником є територіальна громада в особі Дніпровської міської ради, та вона вибула з володіння позивача поза його волею, чим було порушено права та законні інтереси законного власника земельної ділянки, а тому просили суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений 30 листопада 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений ПН ДМНО Ричкою Ю.О. і зареєстрований в реєстрі за № 2672; визнати недійсним іпотечний договір, укладений 05 грудня 2017 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений ПН ДМНО Ричкою Ю.О. і зареєстрований в реєстрі за № 2706; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений 18 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений ПН ДМНО Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1050; визнати недійсним спадковий договір, укладений 07 червня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений ПН ДМНО Щетіловою О.В., і зареєстрований у реєстрі за № 5732; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна, записи про іпотеку та записи про обтяження, за адресою АДРЕСА_1 , а саме: за ОСОБА_1 запис про право власності № 23607614, внесений 28 листопада 2017 року ПН ДМНО Ричкою Ю.О., реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 1420572012101; за ОСОБА_2 запис про право власності № 23660916, внесений 30 листопада 2017 року ПН ДМНО Ричкою Ю.О., реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 1420572012101; за ОСОБА_3 запис про іпотеку № 23743687, внесений 05 грудня 2017 року ПН ДМНО Ричкою Ю.О., запис про обтяження № 23744398 від 05 грудня 2017 року, на підставі іпотечного договору № 2706 від 05 грудня 2017 року, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 1420572012101; за ОСОБА_4 запис про право власності № 26218463, внесений 18 травня 2018 року ПН ДМНО Ричкою Ю.О., реєстраційний № 1420572012101; за ОСОБА_5 запис про обтяження № 26518215, внесений 07 червня 2018 року ПН ДМНО Щетіловою О.В., на підставі спадкового договору № 5732 від 07 липня 2018 року, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 1420572012101; зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованих нежитлових приміщень, прим. V загальною площею 4 кв.м., та прим. VI загальною площею 19,7 кв.м.
       Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2020 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений 30 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений ПН ДМНО Ричкою Ю.О. і зареєстрований в реєстрі за № 2672. Визнано недійсним іпотечний договір, укладений 05 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посвідчений ПН ДМНО Ричкою Ю.О. і зареєстрований в реєстрі за № 2706. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений 18 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посвідчений ПН ДМНО Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за №1050. Визнано недійсним спадковий договір, укладений 07 червня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посвідчений ПН ДМНО Щетіловою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 5732. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності № 23607614 на об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_1 , внесений 28 листопада 2017 року ПН ДМНО Ричкою Ю.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420572012101. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності № 23660916 за ОСОБА_2 , внесений 30 листопада 2017 року ПН ДМНО Ричкою Ю.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420572012101.Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №23743687 за ОСОБА_3 , внесений 05 грудня 2017 року ПН ДМНО Ричкою Ю.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420572012101, номер запису обтяження № 23744398. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності № 26218463 за ОСОБА_4 , внесений 18 травня 2018 року ПН ДМНО Ричкою Ю.О., реєстраційний № 1420572012101.Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 26518215 за ОСОБА_5 , внесений ПН ДМНО Щетіловою О.В. на підставі спадкового договору № 5732 від 07 липня 2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420572012101. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_9 яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись грубе порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині задоволення позову Дніпровської міської ради, просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2020 року в цій частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про задоволення позову в частині визнання недійсними договорів та скасування записів про право власності. Вказував, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав. Наголошував на тому, що його не було повідомлено про розгляд справи, чим порушено його право на судовий захист, що є окремою підставою для скасування рішення суду. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
       Апеляційна скарга представника відповідача обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
       Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.
       Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
       Згідно ж ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
       Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу судових повісток про призначення справи до розгляду, зокрема на 21 серпня 2021 року, що не відповідає вимогам ст. 128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача, якого належним чином не повідомлено про розгляд справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Як вбачається із матеріалів справи, заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року за ОСОБА_1 визнано право власності на нерухоме майно: приміщення магазинів та торгові павільйони, загальною площею 219,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; торгові павільйони, загальною площею 17,8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлові приміщення прим. V, загальною площею 4 кв.м., та прим. VI, загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; приміщення магазину та торгові павільйони, загальною площею 22,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.22-38).
       На підставі зазначеного заочного рішення державним реєстратором ПН ДМНО Ричкою Ю.О. 28 листопада 2017 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності та внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, прим. V загальною площею 4 кв.м., та прим. VI загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за № 23607614 (т.1, а.с.23).
       30 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, який посвідчений ПН ДМНО Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2672, за умовами якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 вищевказані нежитлові приміщення. На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 листопада 2017 року № 2672 ПН ДМНО Ричкою Ю.О., як державним реєстратором, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_2 , № запису про право власності 23660916 (т.1, а.с.23).
       05 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_3 нежитлові приміщення, прим. V загальною площею 4 кв.м., та прим. VI загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений іпотечний договір від 05 грудня 2017 року посвідчений ПН ДМНО Ричкою Ю.О. і зареєстрований в реєстрі за № 2706, номер запису про іпотеку в Державному реєстрі № 23743687 (т.1, а.с.24).
        18 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, прим. V загальною площею 4 кв.м., та прим. VI загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. і зареєстрований в реєстрі за № 1050 (а.с.22).
       07 червня 2018 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 5732. 07 червня 2018 року, на підставі спадкового договору від 07 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. накладено заборону відчуження нерухомого майна – нежитлових приміщень, прим. V загальною площею 4 кв.м., та прим. VI загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження 26518215.
       Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року скасовано; у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_10 , реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання права власності відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.13-15).
       Колегія суддів вважає, що позовні вимоги Дніпровської міської ради не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. 
       Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) викладена у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168).
       Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
       Так, відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
       Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, але не виключно розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень міської ради.
       Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.
       Згідно п.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
       В той же час, Верховний Суд в Постанові від 03 жовтня 2018 року, у справі №520/15125/16-ц за позовом Одеської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування нежитлової будівлі-кафе та зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення об`єкта нерухомості у попередній стан зазначив, що за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Верховним Судом враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів з відчуження нерухомого майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача.
       Верховний Суд в Постанові від 13 листопада 2019 року, у справі №686/22924/16-ц висловив правову позицію, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У справі №686/22924/16-ц предметом розгляду є вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення і визнання договору купівлі-продажу недійсним. Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача, у попередній стан. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, визнання договору купівлі-продажу недійсним є неефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають. На час пред`явлення позову та розгляду справи спірне нерухоме майно знаходиться у володінні ПМП «Лідер». Вимоги про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану прокурором пред`явлено до особи, яка не є володільцем спірного нерухомого майна, а тому указані позовні вимоги у спірному випадку пред`явлено до неналежного відповідача, отже, задоволенню не підлягають. Відповідно не підлягають задоволенню вимоги прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, оскільки вони є похідними від вимог, у задоволенні яких необхідно відмовити з наведених вище підстав.
       Верховний Суд в Постанові від 15 травня 2019 року у справі №462/5804/16-ц за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури №2 в інтересах Львівської міської ради про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, звільнення земельних ділянок зазначив наступне: «Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Верховним Судом враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Відповідно до абз.18 розділу «Застосування правових наслідків недійсності правочину» Узагальнень Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року щодо Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст.216 ЦК України є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).
       Таким чином колегія суддів доходить висновку, що Дніпровська міська рада, звернувшись до суду з вимогою про визнання правочинів недійсними, припинення права власності на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, стороною яких вона не була, обрала неналежний спосіб захисту.
       Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 466/3367/19 (провадження № 61-18918св20) зазначено, що частина перша статті 11 ЦПК України передбачає, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
       Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Аналогічний за змістом висновок зроблений в Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
       У пункті 49 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
       Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
       Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.
       Колегія суддів наголошує на тому, що захист цивільних прав – це дії з попередження, припинення порушення прав або відновлення порушених прав громадян і організацій. Будь-яка особа має право на захист свого права та інтересу, що не суперечить принципам цивільного законодавства, вимогам справедливості, сумлінності, розумності.
       Спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав – це закріплені законом матеріально-правові засоби примусового характеру, за допомогою яких провадиться відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
        Захист суб`єктивних цивільних прав та інтересів здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто за допомогою застосування належної форми, засобів і способів захисту.
       Колегія суддів наголошує на тому, що з огляду на наведені правові позиції Верховного Суду заявлені Дніпровською міською радою вимоги не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, адже наслідком встановлення судом недійсності правочинів є реституція.
       Оскільки визнання договорів щодо відчуження, передання в іпотеку спірного майна, визнання недійсним спадкового договору недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, задоволення позову про визнання недійсними договорів та припинення права власності. 
       З цих же підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачами, оскільки дана вимога є похідною від вимоги про визнання недійсними договорів. 
       Вирішуючи позовні вимоги Дніпровської міської ради в частині зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, привівши її у придатний до використання стан шляхом знесення самочинно побудованих на ній нежитлових приміщень колегія суддів виходить з того, що станом на день розгляду справи ОСОБА_1 не є власником торгового павільйону, як у розумінні титульного власника, так і в якості фактичного володільця, розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , тому вона не може привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого торгового павільйону, у зв`язку з чим у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити. 
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову Дніпровської міської ради. 
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, з позивача Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судові витрати, які складаються з судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 11 526 грн.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, суд,– 
ПОСТАНОВИВ: 
        Апеляційну скаргу адвоката Левченко Наталі Володимирівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 — задовольнити.
       Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2020 року — скасувати та прийняти нове рішення.
       Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання договорів купівлі-продажу, іпотечного договору та спадкового договору недійсними, припинення права власності та зобов`язання вчинити певні дії — залишити без задоволення.
       Стягнути з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 11 526 гривень. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складений 26 січня 2023 року.

Головуючий: суддя А.П. Барильська

Судді: М. М. Пищида

                                                                                І. Ю. Ткаченко