ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1186/23 Справа № 179/1666/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Кругман А.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2022 року в цивільній справі номер 179/1666/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки площею 6,02 га, кадастровий номер 1222355100:01:002:0363.
Позивачеві стало відомо, що 20 серпня 2014 року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 6,02 га, кадастровий номер 1222355100:01:002:0363. Договір укладено між ОСОБА_3 та позивачем строком на 49 років, якого позивач не укладав, довіреностей іншим особам для такого укладення не надавав.
Отримавши на запит копію спірного договору, позивач побачив, що підпис від його імені у договорі оренди земельної ділянки виконаний не ним, а іншою особою. Отже позивач стверджує, що не укладав та не підписував спірного договору оренди земельної ділянки, земельну ділянку в оренду не передавав.
Позивач з урахуванням зміни предмету та підстав позову посилається на те, що у зв`язку із тим, що договір оренди було укладено не ним, без його вільного волевиявлення як орендодавця - сторони договору, тому вказаний договір не може створити юридичних наслідків, як неукладений.
За наведених обставин, позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 6,02 га, кадастровий номер 1222355100:01:002:0363, шляхом її повернення власнику.
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є незаконним. 
Суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, належно не перевірив доводів сторін та не встановив обставин, встановлення яких є обов`язковим для 
правильного вирішення цього спору.
З`ясувавши остаточні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції не розглянув та не відобразив у судовому рішенні жодного висновку про заявлену вимогу щодо визнання недійсним договору оренди, який не було укладено позивачем. 
Зазначене свідчить про невідповідність судового рішення вимогам статей 263, 265 ЦПК України, а саме, судом не ухвалене рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, не зроблено висновок щодо кожної з заявлених позивачем вимог. 
Не з`ясовано обставин, за яких позивач міг підписати документи, зміст яких йому невідомий, не з`ясовано: чи укладено правочин позивачем під впливом помилки, якщо він не був обізнаний про існування цього правочину.
Від відповідача ОСОБА_3 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов. 
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат Трикоза Т.В. апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити. 
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача адвокат Салтисюк Ю.В. апеляційну скаргу не визнав, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши головуючого, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до Державного акту на право власності на землю позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 6,02 га, кадастровий номер 1222355100:01:002:0363 (а. с. 6, т. 1).
20 серпня 2014 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 6,02 га, кадастровий номер 1222355100:01:002:0363 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка розташована на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області (а. с. 8-12, 27-31, т. 1).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №26615635 від 10.09.2014 року зареєстровано право оренди земельної ділянки за договором оренди укладеним 20.08.2014 року, орендодавець: ОСОБА_1 , орендар: ОСОБА_3 (а.с. 32, т. 1). 
20 серпня 2014 року відповідно до Акту приймання – передачі земельна ділянка площею 6,02 га, кадастровий номер 1222355100:01:002:0363, що розташована на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області та належить ОСОБА_1 , як власнику і орендодавцю, передана ОСОБА_3 , орендарю, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 7, т. 1).
З заяви від 08 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 , усвідомлює значення своїх дій, можливість керувати ними та свідчить, що одержав орендну плату за 49 років в розмірі 170000,00 грн за земельну ділянку площею 6.020 гектарів, що розташована на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від ОСОБА_3 (а.с. 33, т. 1). 
Згідно з висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №6607-21 від 04 квітня 2022 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди земельної ділянки площею 6,02 га, кадастровий номер 1222355100:01:002:0363 від 20.08.2014 року виконаний ОСОБА_1 (а. с. 5-7, т. 2).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. 
Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає обставинам справи та нормам закону.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на землю позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 6,02 га, кадастровий номер 1222355100:01:002:0363.
20 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки площею 6,02 га, кадастровий номер 1222355100:01:002:0363, яка розташована на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.
20 серпня 2014 року відповідно до Акту приймання – передачі земельна ділянка площею 6,02 га, кадастровий номер 1222355100:01:002:0363, що розташована на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області та належить ОСОБА_1 , як власнику і орендодавцю, передана ОСОБА_3 , орендарю, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №26615635 від 10.09.2014 року зареєстровано право оренди земельної ділянки за договором оренди укладеним 20.08.2014 року, орендодавець: ОСОБА_1 , орендар: ОСОБА_3 . 
Згідно з висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №6607-21 від 04 квітня 2022 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди земельної ділянки площею 6,02 га, кадастровий номер 1222355100:01:002:0363 від 20.08.2014 року виконаний ОСОБА_1 .
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового 
рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача  ОСОБА_1  по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 16 лютого 2023 року.

Суддя: