ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року	Львів	Справа № 140/4295/22 пров. № А/857/13716/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Іщук Л.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Сорокою Ю.Ю. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправним та скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

                                                      в с т а н о в и в :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі – ГУ Держгеокадастру, відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру №134-К від 01.06.2022 про звільнення її з посади державного кадастрового реєстратора відділу №4 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 (далі – Закон №889-VIII), у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, поновити її на цій посаді та стягнути з ГУ Держгеокадастру на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.08.2022 у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано чи мало місце в даному випадку скорочення чисельності або штату працівників. При цьому жодних доказів відповідачем не подано, як і не подано нового штатного розпису станом на 01.06.2022. Вказує, що судом не досліджено чи отримала вона попередження про наступне вивільнення. Також наголошує, що їй не було запропоновано ні рівнозначної посади, ні нижчої, а тому роботодавець не виконав свого обов`язку щодо надання працівнику пропозицій усіх наявних вакантних посад для їх зайняття.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру №581-к від 14.12.2021, ОСОБА_1 з 15.12.2021 переведено з посади державного кадастрового реєстратора відділу №1 управління у Луцькому районі на рівнозначну посаду державного кадастрового реєстратора відділу №4 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру.
Відповідно до наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №277-ок від 29.10.2021 «Про затвердження структур територіальних органів Держгеокадастру» затверджено структури ГУ Держгеокадастру в областях та місті Києві
Наказом ГУ Держгеокадастру №484-к від 01.11.2021 «Про ведення в дію нової структури та штатного розпису ГУ Держгеокадастру у Волинській області», ліквідовано управління та відділи управлінь у всіх районах та утворено з 01.11.2021 відділи №1, №2, №3, №4 управління надання адміністративних послуг.
З попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 вбачається, що у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, на підставі наказу Держгеокадастру №333-ок від 16.12.2021 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Держгеокадастру», наказу Держгеокадастру №1-ок від 04.01.2022 «Про затвердження структур територіальних органів Держгеокадастру», наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області №24-к від 18.02.2022 «Про введення в дію нової структури та штатного розпису ГУ Держгеокадастру у Волинській області», відповідно до статті 87 Закону №889-VIII, позивачку було попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади державного кадастрового реєстратора відділу №4 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру, відповідно до п.1 ч.1 ст.87 цього Закону.
Протоколом №16 від 26.04.2022 про доведення інформації або документів до відома державного службовця ГУ Держгеокадастру підтверджується, що вищевказане попередження про звільнення було надіслано на електронну адресу ОСОБА_1 та за номером телефону через мобільний додаток VIBER.
Наказом ГУ Держгеокадастру №134-К від 01.06.2022 позивача  було звільнено з посади державного кадастрового реєстратора відділу №4 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. 
Вважаючи протиправним оспорюваний наказ, ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи направлення відповідачем повідомлення про наступне вивільнення позивачки на її електронну адресу та мобільний додаток Viber, про що складено відповідний протокол, відповідачем повністю дотримано передбачену законодавством процедуру. Суд також врахував те, що на момент звільнення у відповідача була відсутня можливість запропонувати позивачці іншу посаду, оскільки кількість посад державних кадастрових реєстраторів зменшено з 15 до 7. Крім того зазначив, що при визначенні переважного права на залишенні на роботі обов`язково враховуються наявність чи відсутність заохочень та дисциплінарних стягнень, які наявні у позивачки.
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом №889-VIII.
Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відтак, відносини, зокрема, щодо припинення державної служби, регулюються Законом №889-VIII. 
Застосування до відносин щодо припинення державної служби законодавства про працю можливе лише в частині відносин, що не врегульовані цим Законом, який по відношенню до Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) є спеціальним законом, який регулює правовідносини, в тому числі щодо припинення державної служби.
Згідно п.4 ч.1 ст.83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Відповідно до п.1, 11 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.
Частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 з 15.12.2021 переведено з посади державного кадастрового реєстратора відділу №1 управління у Луцькому районі на рівнозначну посаду державного кадастрового реєстратора відділу №4 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру.
Як видно з матеріалів справи, звільнення позивачки на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII пов`язане зі скороченням чисельності та штату працівників ГУ Держгеокадастру у Волинській області.
У ході розгляду справи судом було встановлено, що відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру №24-к від 28.02.2022 ведено в дію з 01.01.2022 нову структуру ГУ Держгеокадастру, де загальна гранична чисельність працівників становить 137 штатних одиниць.
Крім того, відповідачем не заперечується, що позивачці не було запропоновано жодної посади. Натомість, у відзиві на позовну заяву від 05.07.2022 ГУ Держгеокадастру підтвердило, що була відсутня можливість запропонувати ОСОБА_1 наявні вакантні посади, оскільки кількість посад державних кадастрових реєстраторів зменшено з 15 до 7, які не були вакантними.
При цьому, відповідачем не надано доказів відсутності будь-якої іншої посади, визначеної штатним розписом ГУ Держгеокадастру, яка б у повній мірі відповідали освіті, спеціальності, кваліфікації та досвіду позивачки, зважаючи на обсяг тих функціональних обов`язків, виконання яких було покладено на неї згідно з посадовою інструкцією за посадою, з якої її було звільнено.
Більше того, відповідачем не запропоновано і жодної нижчої посади. 
У матеріалах справи також відсутні докази щодо відмови позивачки від переведення на запропоновані посади.
З приводу цього колегія суддів зазначає, що роботодавець не може обмежитися лише попередженням працівника про відповідні зміни за 2 місяці до їх настання, а повинен також врахувати переважне право працівника на залишення на роботі, а в разі неможливості залишення працівника на роботі, повинен вживати заходів щодо його працевлаштування (пропонувати іншу роботу), звільнення ж може відбутися тільки при неможливості переведення працівника за відповідною професією чи спеціальністю або його відмови від цього.
Водночас, при звільненні позивача, роботодавцем не було дотримано відповідної процедури звільнення. Зокрема, позивачу з часу попередження про наступне вивільнення по день звільнення не було запропоновано усіх інших наявних посад за відповідною професією чи спеціальністю.
Відтак, відповідач як роботодавець не виконав свого обов`язку щодо надання працівнику пропозицій усіх наявних вакантних посад для їх зайняття, позаяк, не запропонував позивачці вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку вона може виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду тощо в період із попередженням про вивільнення та до дня звільнення.
При цьому, роботодавець (відповідач) не довів також факту відсутності вакантних посад на час звільнення позивачки, які вона би могла зайняти, а відтак, не обґрунтував правомірність звільнення позивачки, з урахуванням неможливості переведення та з дотриманням ним вимог щодо переважного права на залишенні на роботі.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів дійшла висновку про протиправність оспорюваного наказу та наявності підстав для його скасування.
З огляду на встановлені судом обставини про безпідставне звільнення позивачки, повне відновлення порушених трудових прав повинно бути забезпечено шляхом її поновлення на державній службі на посаді, з якої її було звільнено.
Вирішуючи питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та періоду його стягнення, колегія суддів зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 було затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (п.п. «л» п.1 Порядку №100).
Відповідно до п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Відповідно до п.5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абз.1 п.8 Порядку №100).
Відповідно до наявної у матеріалах справи архівної відомості про доходи №188 з січня 2022 року по червень 2022 року видно, що позивачка дійсно працювала в ГУ Держгеокадастру на посаді кадастрового реєстратора з 13.01.2017 по 01.06.2022. Середньоденна заробітна плата становить 243,84 грн.
Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відповідно до абз.1 п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Отже, розрахунок суми середнього заробітку, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу судом здійснено наступним чином : ОСОБА_1 звільнена з посади 01.06.2022. Останній день роботи є днем звільнення. Період вимушеного прогулу складає 158 робочих дні, за період з 02.06.2022 по 18.01.2023 (дата прийняття судом апеляційної інстанції постанови). Середньоденна заробітна плата 243,84 грн/день х 158 днів вимушеного прогулу = 38526,72 грн.
З урахуванням висновків про протиправність оспорюваного наказу та наявності підстав для поновлення позивачки на посаді, з якої її було звільнено, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ГУ Держгеокадастру у Волинській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.06.2022 по день прийняття постанови у цій справі в розмірі 38526,72 грн.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Судом апеляційної інстанції надано відповіді на усі доречні та важливі для вирішення даного публічно-правового спору питання з боку обох сторін, які викладені у формі описаних вище висновків та з урахуванням висновків Верховного Суду, сформованих у справах, предметом яких були подібні правовідносини.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ Держгеокадастру про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у повному обсязі.
Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є : 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням примітки до ст.513 Закону України «Про запобігання корупції», позивач не віднесена до переліку осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Отже, в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2022 року по справі №140/4295/22 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправним та скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №134-К від 01.06.2022 про звільнення ОСОБА_1 з посади державного кадастрового реєстратора відділу №4 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Волинській області відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».
Поновити ОСОБА_1 на посаді державного кадастрового реєстратора відділу №4 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області.
Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (вулиця Винниченка, 67, місто Луцьк, поштовий індекс – 43021, код ЄДРПОУ 3977861) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) 38526 (тридцять вісім тисяч п`ятсот двадцять шість) гривень 72 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 червня 2022 року по 18 січня 2023 року з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	С. М. Шевчук