Номер провадження: 22-ц/813/3394/22 
Справа № 518/929/19
Головуючий у першій інстанції Алексєєва О.В.
Доповідач Дришлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомарецького М.М., Громіка Р.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 15 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:

16 липня 2019 року ОСОБА_1  звернувся до Ширяївського районного суду Одеської області з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Позовну заяву мотивовано тим, що у вересні 2013 року відповідач звернувся до позивача з проханням надати йому в позику 50000 доларів США. Враховуючи давнє знайомство з відповідачем та те, що відповідач неодноразово брав у відповідача грошові кошти у позику та своєчасно їх повертав, позивачем було надано ОСОБА_2  в борг 50000 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів було складено розписку від 06.09.2013 року, згідно якої відповідач взяв гроші в сумі 50000 доларів США, які зобов`язався віддати за першою вимогою та сплачувати 2,5% від суми щомісячно. У травні 2019 року у позивача виникла потреба у грошах та він звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми.  ОСОБА_2 не повернув борг, тому позивачем було направлено на адресу відповідача письмову вимогу про сплату боргу в порядку, передбаченому ст. 1049 ЦК України. Вказану вимогу відповідач отримав 03.06.2019 року, про що свідчить відмітка на повідомленні про вручення поштового відправлення. Строк повернення суми сплинув 03.07.2019 р., відповідачем грошові кошти не повернуто. Позивач зазначає, що відповідачем повинно бути сплачено відсотки за користування грошовими коштами у сумі 87500 доларів США, але фактично сплачено лише 6538 доларів США, тому заборгованість по сплаті відсотків складає 80962 доларів США. Посилаючись на положення ст. ст. 525, 526, 1045, 1047, 1048, 1049 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 1288000 гривень в рахунок погашення боргу за договором позики та 2085581,12 гривень в рахунок сплати процентів від суми позики в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13.07.2019 року (т.1, а.с.2-4).
Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 15 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено повністю. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою від 21.04.2021 року, згідно якої накладено арешт в межах суми заявлених позовних вимог 4019785,59 грн (т.2, а.с.61-64).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції при розгляді справи було порушено норми процесуального права. Так, апелянт повідомляє, що у своєму відзиві на позов ОСОБА_2 вказував на те, що не писав розписку, а після висновку експерта про те, що розписка написана ним, змінив свої заперечення та наполягав на тому, що повністю розрахувався з позивачем. Крім того, апелянт наголошує, що суд першої інстанції в порушення принципів рівності сторін, а також з порушенням порядку подання та витребування доказів, а саме в порушення приписів щодо строку подачі клопотання про витребування доказів, задовольнив клопотання відповідача про витребування з архіву цивільної справи. Апелянт вважає, що матеріали справи не містять допустимих доказів сплати боржником грошових коштів, як і альтернативного розрахунку заборгованості, адже, як вважає апелянт, судом було зроблено відповідний розрахунок, а не ОСОБА_2 , як відповідачем по справі. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності новації в укладеному договорі та вважає необхідним зазначити, що ні позивач, ні відповідач не вказували суду на те, що в договором передбачена новація. Крім того, апелянт наголошує, що розписка, наявна в матеріалах справи, яку апелянт вважає головним доказом наявності боргу, не містить вказівки на первинне і нове зобов`язання та намірів сторін вчинити новацію. Враховуючи зазначене, апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність боргу у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 70-78).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.07.2021 року було відкрито апеляційне провадження та ухвалою від 22.11.2021 року справу призначено до розгляду (т. 2, а.с. 85-87, 92).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Сторони про дату, час та порядок проведення судового засідання повідомлялися належним чином. 
В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 про розгляд справи за його відсутності (т. 2, а.с. 114).
19.12.2022 року на адресу суду також надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності (т. 2, а.с. 138-139).
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши наявні матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг, виходячи із наступного.
Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що з пояснень сторін, матеріалів справи, що розглядається та матеріалів справи № 518/1601/18, зокрема, рішення від 23.05.2019 року судом встановлено, що між сторонами у 2011 році виникли договірні відносини позики, за якими позивач надав відповідачу 22000 дол. США та 130000,0 грн, при цьому за договором відповідач повинен був сплачувати позивачу відсотки за користування позикою. Розписка, складена відповідачем у 2011 році за цим договором не зберіглася.
У подальшому між сторонами з урахуванням всіх сплат, що відбувалися, щороку проводився розрахунок, за яким відповідач складав нову розписку про позикове зобов`язання, при цьому несплачені відсотки за користування позикою за попередній рік додавались до суми позики та встановлювався новий відсоток за користування позикою (при цьому, розписка від 2012 року у позивача також не зберіглася).
Окрім того, рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 23.05.2019 року по справі № 518/1601/18 в задоволенні позову було відмовлено. Вказане рішення обґрунтоване тим, що грошові кошти за розпискою від 02.10.2017 року позивачем відповідачу не передавалися.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про встановлення, що зобов`язання відповідача за розпискою від 06.09.2013 року згідно положень ст. 604 ЦК України припинилося 02.10.2014 року за домовленістю сторін про його заміну новим зобов`язанням між цими ж сторонами (новацією), а саме договором позики, про що складено розписку, та відповідно з наведеного випливає, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення боргу за зобов`язанням, яке припинилося, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають.
Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що 06.09.2013 року ОСОБА_2 було складено розписку, згідно якої останній отримав в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 50000,0 дол. США під 2,5 % місячних та зобов`язався повернути борг на першу вимогу (т. 1, а.с. 6).
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів, позивачем було направлено на його адресу вимогу про повернення грошових коштів 29.05.2019 року про повернення суми позики згідно розписки, котра отримана безпосередньо відповідачем 03.06.2019 року, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 7, 8).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. 
Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Стаття 1047 ЦК України закріплює положення щодо форми договору позики, згідно з якою договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зазначені положенням ст. 1047 ЦК України узгоджуються в свою чергу із правовою позицією, викладеною в постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 123/304/16, згідно якої, розписка за своєю суттю є документом, який боржник видає кредитору за договором, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, та відповідно засвідчуючи отримання певної грошової суми, та відповідно до постанови від 12 листопада 2020 року по справі № 154/3443/18 розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
З матеріалів справи, в свою чергу, вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 було отримано від позивача грошові кошти у розмірі 50000,0 дол. США, про що складена відповідна розписка, копію якої також було долучено до позовної заяви в якості додатків. 
Також, в матеріалах справи міститься висновок експерта № 20-5326 від20.01.2021 року судово-почеркознавчої експертизи, проведеної на підставі ухвали Ширяївського районного суду Одеської області від 21.08.2020 року, якою задоволено клопотання позивача – ОСОБА_1 про призначення експертизи, оскільки відповідачем заперечувався факт складення розписки про отримання грошових коштів від 06.09.2013 року.
Згідно наявного висновку було встановлено, що рукописний текст розписки від 06.09.2013 року на суму 50000,0 дол. США виконаний ОСОБА_2 та підпис, розміщений поруч з рукописним текстом виконаний також самим ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 112-120). 
Окрім того, за положенням ч. 2 ст. 604 ЦК України, на котрі посилається суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
Слід зазначити, що заміна первинного зобов`язання новим між тими самими сторонами (новація) повинна містити у новому договорі вказівку на первинне і нове зобов`язання та наміри сторін вчинити новацію. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи №609/67/18 у постанові від 13 березня 2019 року (касаційне провадження №61-43444св18).
Проте, як вбачається з матеріалів справи та в свою чергу, безпосередньо зі змісту розписки від 06.09.2013 року, відповідних зазначень щодо заміни первісного зобов`язання новим дана розписка не містить, та навпаки зазначено, що відповідач отримав в борг грошові кошти у розмірі 50000,0 дол. США під 2,5 % місячних, а тому у відповідності до положень ст. 1046 ЦК України, отримані грошові кошти підлягають поверненню. 
Разом з тим, наявність відповідної заборгованості відповідачем, в свою чергу, не спростована, як і правова природа даної розписки від 06.09.2013 року. Будь-якого альтернативного розрахунку заборгованості або ж належним та допустимих доказів на підтвердження повного виконання зобов`язань за вказаною розпискою на адресу суду надано також не було. 
В даному випадку також слід враховувати відповідну правову позицію ВС наведену в постанові від 27.11.2019 року по справі 340/385/17, від 09.02.2022 року по справі № 520/7766/17, згідно якої положенням щодо наміру вчинити новацію повинні бути зазначені в договорі, особа, в свою чергу, розуміє правові наслідки та відповідно можливість їх настання, у разі якщо кожна наступна розписка видавалась замість попередньої та не була позбавлена можливості зазначити про це у розписці.
Окрім того, відповідач, в свою чергу, під час розгляду вказаної цивільної справи жодних відповідних посилань на положення ст. 604 ЦК України не заявлялося. 
Стосовно рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 23.05.2019 року, на котре також посилався суд першої інстанції в оскаржувано рішення, слід зазначити, що цивільна справа, що розглядалася стосується розписки від 02.10.2011 року та зазначеним рішенням було встановлено наявність між сторонами певного зобов`язання 2011 року, котрі в своє чергу не є предметом позову в даній справі та відповідно не спростовують правову природу розписки від 06.09.2013 року щодо надання відповідачу в борг грошових коштів у розмірі 50000,0 дол. США.
Враховуючи вищенаведене в сукупності, апеляційних суд приходи до висновку, що доводи апелянта знайшли своє часткове підтвердження в матеріалах справи та відповідно отриманні відповідачем грошові кошти за розпискою, враховуючи при цьому певні повернення здійсненні відповідачем, відмітка щодо яких міститься на звороті розписки, підлягають поверненню у відповідності до положень ст. 1046 ЦК України.
З наявної копії розписки вбачається, що відповідачем здійснювалися повернення грошових коштів, а саме: 22.10.2013 року – 20000,0 грн; 11.02.2014 року – 5000,0 грн; 04.03.2014 року – 5000,0 грн; 21.03.2014 року – 10000,0 грн; 25-26.07.2014 року – 13000,0 грн; 28.08.2014 року – повернена за рахунок зерновідходів у розмірі 8250,0 грн; 27.09.2014 року – 20000.0 грн (в розрахунок наступного року). Тобто, загалом відповідачем було повернено грошові кошти за розпискою від 06.09.2013 року у розмірі 81250,0 грн. що становить 7248,0 дол. США. 
Таким чином, грошові кошти, що підлягають стягненню за розпискою від 06.09.2013 року становлять: 42752,0 дол. США.
Також, слід враховувати, що за положенням ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ст. 260 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. 
Враховуючи, що розпискою від 06.09.2013 року передбачено щомісячну сплату відсотків за користування грошовими коштами, наданими в борг, у розмірі 2,5 % на суму позики та відповідно, враховуючи вищенаведені положення ст. 257 ЦК України, передбачені відсотки за користування грошовими коштами наданими в борг підлягають стягненню у розмірі 45000,0 дол. США (враховуючи, що сума річних відсотків становить - 15000,0 дол США).
Враховуючи вищенаведене в сукупності, оскільки доводи апелянта знайшли своє часткове підтвердження в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 15 червня 2021 року – скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) грошові кошти за договором позики у розмірі 42752,0 дол. США – в рахунок погашення боргу за договором позики та грошові кошти у розмірі – 45000,0 дол. США в рахунок погашення відсотків за користування.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький