Справа № 161/20763/21 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/144/23  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 січня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю., 
секретар судового засідання – Власюк О. С.,
з участю представника позивача – ОСОБА_1 ,
відповідача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , поданою від його імені представником ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2021 року ОСОБА_4  звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 17 грудня 2019 року між ним і ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 45000 доларів США, які останній зобов`язався повернути 31.12.2020, про що відображено у власноручно складеній позичальником борговій розписці.
Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, борг не повернув.
Ураховуючи наведене, просив стягнути з відповідача на його користь 45000 доларів США основного боргу, 1184 доларів США 3 % річних, а також відшкодувати судові витрати.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 45000 доларів США заборгованості за договором позики від 17 грудня 2019 року, 1184 доларів США - 3% річних та 11350 грн судового збору.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 від імені відповідача ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове – про відмову в позові.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 від імені позивача ОСОБА_4 , посилаючись на її безпідставність та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
У судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.
Представник позивача апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з таких підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, які випливають із договору позики на підставі власноручно складеної відповідачем розписки. Оскільки відповідач взяті у борг грошові кошти не повертає, то вони підлягають стягненню на користь позивача у судовому порядку.
Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, без належного з`ясування обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. 
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. 
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження укладеного 17.12.2019 між сторонами договору позики позивач надав документ без назви, який вважає розпискою, за змістом якого ОСОБА_5 винен ОСОБА_6 ? 45000$ сорок п’ять тисяч доларів США. Зобов’язується віддати гроші, які винен, до 31.12.2020 року. Дата 17.12.2019, ОСОБА_2 , підпис (а.с.143).
Зміст наданого позивачем письмового доказу, який він вважає розпискою від 17.12.2019 не містить жодних умов укладення у цей день договору позики і передання коштів відповідачу саме в борг та його зобов`язання про їх повернення, як позичених.
У цьому документі у порушення вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України не зазначено про передання позичальнику (відповідачу) позикодавцем (позивачем) чітко визначеної грошової суми.
Знак приблизно (?) біля суми 45000$ не є тотожним знаку рівності (=), тобто грошова сума не є чітко визначеною.
Крім того, зміст документа не свідчить про отримання коштів у борг.
Документ лише свідчить про те, що відповідач винен позивачу ?45000$ (приблизно 45000 доларів США), які зобов`язується повернути до 31.12.2020.
Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді відповідач послідовно стверджував про відсутність між ним та позивачем будь-яких угод позики коштів, а фактично між сторонами з 2013-2014 років існувала інша домовленість, пов`язана із придбанням у позивача ресторанного обладнання та обрахунку ремонтних робіт, тощо у раніше орендованому позивачем нежитловому приміщенні, у якому з 01.05.2014 розпочав роботу ресторан «Чевермето», про що надав певні письмові докази.
Представник позивача в апеляційному суді підтвердив існування таких домовленостей між сторонами, але заперечував, що написана розписка стосується саме тих домовленостей.
Разом із тим, представник позивача не спростував, що особа може бути винною коштами не лише за договором позики, а за будь-якими іншими правочинами, передбаченими нормами чинного законодавства.
Ураховуючи зміст написаного відповідачем документа від 17.12.2019 (а.с.143), апеляційний суд доходить висновку про відсутність доказів щодо укладення між сторонами 17.12.2019 договору позики, у зв`язку із чим позов не підлягає до задоволення.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , подану від його імені представником ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 17025 (сімнадцять тисяч двадцять п`ять) гривень судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий – суддя 

Судді