Постанова
Іменем України
 
01 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 715/646/21
провадження № 61-10031св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_3 , Заставніцький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ),
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 лютого 2022 року у складі судді Цуренка В. А. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_3 , Заставніцький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 
Даний шлюб рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2017 року було розірвано.
Під час шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_5 . Оскільки дитина народилася під час шлюбу в свідоцтві про народження батьком дитини було записано відповідача. Однак, справжнім батьком дитини являється він.
Вказував, що підтримував близькі відносини із ОСОБА_3 , зокрема, і під час шлюбу останньої та відповідача. Знаючи про вагітність           ОСОБА_3 та народження нею дитини, він був впевнений, що біологічним батьком дитини є відповідач. 
Проте, нещодавно, під час спільного святкування новорічних свят          ОСОБА_3 зізналася йому про те, що саме він є біологічним батьком ОСОБА_5 .
Враховуючи дану обставину, він бажає визнання свого батьківства відносно ОСОБА_5 . 
Для підтвердження факту батьківства було замовлено судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу. Згідно з висновком останньої молекулярно-генетичним аналізом ДНК було встановлено, що він може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_5 з ймовірністю 99,99 %, а тому батьківство практично доведене.
На даний час він виховує, піклується та матеріально забезпечує сина. Він разом із дитиною та його матір`ю спільно проживають однією сім`єю.
Враховуючи наведене просив суд визнати його батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внести зміни до актового запису № 90           від 06 жовтня 2015 року про народження дитини ОСОБА_5 , вчиненого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Заставнівського районного управління юстиції у Чернівецькій області, а саме: змінити прізвище дитини з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » та по-батькові із « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 »; виключити відомості про батька дитини - ОСОБА_2 ; вказати у відомостях про батьківство батьком дитини - ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 08 вересня 2022 року, позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Внесено зміни до актового запису від 06 жовтня 2015 року № 90 про народження дитини ОСОБА_5 , вчиненого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Заставнівського районного управління юстиції у Чернівецькій області, а саме: змінено прізвище дитини з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » та по-батькові з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 »; виключено відомості про батька дитини - громадянина України ОСОБА_2 ; вказано у відомостях про батьківство батьком дитини - ОСОБА_1 .
 
Враховуючи те, що матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У жовтні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 лютого 2023 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 202/2543/16, провадження № 61-16922св20, від 28 вересня 2022 року у справі                           № 333/3243/20, провадження № 61?5980св22, від 30 травня 2018 року у справі № 369/2063/16-ц, провадження № 61-1345св17, від 27 лютого 2019 року у справі № 357/5654/17-ц, провадження № 61-46св17, від 01 лютого 2021 року у справі № 442/2196/19, провадження № 61-12275св20, від 17 лютого 2021 року у справі № 278/765/18, провадження № 61-2416св20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 501/800/19, провадження № 61-6503св21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, необґрунтовано відхилили клопотання про призначення експертизи, в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід з підстав, що обґрунтовуються касаційною скаргою (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час відкриття провадження у справі не врахував, що позов подано з порушенням частини другої, п`ятої статті 95, частини четвертої статті 177, пунктів 2, 9 частини третьої статті 175 ЦПК України. Отже, заявник вважає, що були підстави для залишення позовної заяви без руху.
Також вказує, що необґрунтовано відхилено клопотання про відвід судді.
Зазначає, що судові рішення ґрунтуються на висновку експерта, проте висновок є недопустимим доказом, отриманий всупереч встановленому порядку, викликає обґрунтовані сумніви щодо відсутності ознак втручання у процес проведення експертизи з метою впливу на результат, а отже не може бути взятий до уваги.
Під час розгляду справи з метою встановлення об`єктивних обставин справи було заявлено клопотання про призначення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи, проте клопотання не було задоволено.
За змістом апеляційної скарги та додатків до неї відповідач просив апеляційний суд призначити у справі повторну судову експертизи та витребувати докази.
Проте, на електронну пошту надійшла ухвала апеляційного суду від 29 червня 2022 року про відмову у задоволенні вказаних клопотань. При цьому судове засідання на 29 червня 2022 року не призначалось.
Також суди помилково не врахували заяву про застосування строків позовної давності.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 , у якому вказано, що оскаржувані заявником судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 09 серпня 2014 року по 15 травня 2017 року. 
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.
 
Під час шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
 
Згідно акту від 15 березня 2021 року, виданого Чернівецькою міською радою Чернівецької області, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживає без реєстрації за адресою:               АДРЕСА_2 , спільно з ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_5 .
 
Відповідно до висновку судового експерта № СЕ-19/114/21/11672-БД                    від 18 серпня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути біологічним батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біологічною матір`ю якого є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ймовірність даної події складає 99,999999999%.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.
 
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
 
У статті 125 СК України передбачено, що, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати і батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
 
У частині першій статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
 
Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. 
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. 
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. 
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
 
Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (стаття 129 ЦК України).
 
Отже, передумовою звернення до суду в таких справах є наявність кровного споріднення між особою, яка вважає себе батьком, і дитиною.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі                           № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що «СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи».
 
У постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19) зазначено, що «висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства».
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ,  від 07 травня 2009 року).
 
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;                              2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Згідно висновку експерта № СЕ-19/114/21/11672-БД від 18 серпня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути біологічним батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біологічною матір`ю якого є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ймовірність даної події складає 99,999999999%.
 
Враховуючи вищевикладені норми матеріального та процесуального права, висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання ОСОБА_1 батьком ОСОБА_5 й, відповідно, внесення змін до актового запису № 90 від 06 жовтня 2015 року.
 
У касаційній скарзі міститься посилання заявника на те, що під час розгляду справи з метою встановлення об`єктивних обставин справи було заявлено клопотання про призначення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи, проте клопотання протиправно не було задоволено.
Так, 25 січня 2022 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 було подано клопотання про призначення повторної експертизи у справі та витребування доказів.
У вказаному клопотанні представник відповідача просив суд, серед іншого, призначити у справі повторну судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручити ТОВ «Медичний центр ігр», та на вирішення експерта поставити питання «чи є ОСОБА_11 біологічним батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 січня           2022 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про призначення повторної судово молекулярно-генетичної експертизи відмовлено.
Місцевий суд, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення повторної судово молекулярно-генетичної експертизи, виходив із того, що будь-яких об`єктивних правових передумов необхідності призначення та проведення повторної експертизи в указаній справі стороною відповідача не наведено. Крім того, суд дійшов висновку, що питання, яке відповідач просить поставити на вирішення повторної експертизи носять ознаки додаткової експертизи, а не повторної.
Також місцевим судом зазначено, що в судовому засіданні встановлено, що представник відповідача на обґрунтування обставин порушення експертом порядку проведення судової експертизи посилається на правові норми, які втратили чинність.
Відповідно до статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Враховуючи те, що під час розгляду справи судом не встановлено обставин, визначених статтею 113 ЦПК для призначення повторної експертизи, суд правомірно відмовив задоволенні вказаного клопотання.
При цьому колегією суддів враховано, що питання, які запропоновано поставити експертові, не входять до предмету доказування в указаній справі.
 
Також не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про те, що висновок експерта є недопустимим доказом, отриманий всупереч встановленому порядку, викликає обґрунтовані сумніви щодо відсутності ознак втручання у процес проведення експертизи з метою впливу на результат, а отже не може бути взятий до уваги.
З висновку експерта №СЕ-19/114/21/11672-БД від 18 серпня 2021 року вбачається, що експерт попереджена про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладений на експерта обов`язків за статтями 384, 385 КК України. 
При цьому попередження експерта про кримінальну відповідальність при відібранні біологічного матеріалу на дослідження та складанні акту про відібрання не передбачено жодним нормативним актом, а тому ці доводи касаційної скарги є безпідставними.
Як вбачається з матеріалів справи, 04 серпня 2021 року в приміщенні Львівського НДЕКЦ МВС були відібрані зразки букального епітелію у ОСОБА_12 , ОСОБА_3 та малолітного ОСОБА_5 , про що був складений Акт відбирання зразків № 284, який знаходиться в матеріалах справи.
Разом із тим, під час розгляду справи відповідачем не надано доказів порушення порядку проведення експертизи, а отже не доведене, що висновок експерта є недопустимим доказом.
 
Щодо доводів заявника про те, що відповідач просив апеляційний суд призначити у справі повторну судову експертизу, проте у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено апеляційним судом ухвалою                   від 29 червня 2022 року, тобто у день, на який не було призначено судового засідання по справі.
Так, ухвалою апеляційного суду від 26 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження у вказаній справі та роз`яснено сторонам подати відзив на апеляційну скаргу в строк до 06 червня 2022 року.
З ухвали апеляційного суду від 29 червня 2022 року вбачається, що суддею-доповідачем проведено підготовчі дії, передбачені частиною першою           статті 365 ЦПК України. Необхідності у проведенні додаткових підготовчих дій немає.
Справу призначено до розгляду на 20 липня 2022 року.
Відповідно до частини другої статті 365 ЦПК України підготовчі дії, визначені пунктами 5, 6 частини першої цієї статті, вчиняються з дотриманням прав всіх учасників справи свої міркування або заперечення щодо їх вчинення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Ухвалою апеляційного суду від 29 червня 2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи та про витребування доказів відмовлено.
Враховуючи те, що представник відповідача заявив клопотання про проведення повторної судово молекулярно-генетичної експертизи в апеляційній скарзі, а представником позивача надано заперечення щодо її проведення у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що ухвала апеляційного суду від 29 червня 2022 року постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки сторони у справі висловили свої міркування щодо заявленого клопотання.
 
Також відхиляються посилання заявника на те, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом з пропуском строків позовної давності, оскільки судами встановлено, що позивач дізнався про своє батьківство відносно ОСОБА_5 під час новорічних свят у 2021 році, наведене також підтверджено показами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які були допитані в якості свідків. Під час розгляду справи доказів, які б спростували вказані обставини, відповідачем не надано.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі  № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Інші доводи касаційної скарги ідентичні доводам апеляційної скарги, на які судом апеляційної інстанції було надано змістовні та обґрунтовані відповіді, з якими погоджується касаційний суд.
 
При цьому відхиляються посилання заявника на те, що судами не було враховано висновки, які викладені у постановах Верховного Суду                       від 26 травня 2021 року у справі № 202/2543/16, від 28 вересня 2022 року у справі № 333/3243/20, від 30 травня 2018 року у справі № 369/2063/16-ц,         від 27 лютого 2019 року у справі № 357/5654/17-ц, від 01 лютого 2021 року у справі № 442/2196/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 278/765/18,                   від 05 жовтня 2022 року у справі № 501/800/19, оскільки судові рішення у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах.
 
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 лютого 2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 вересня       2022 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        С. Ф. Хопта