КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 755/4936/22                                                                            Головуючий у суді І інстанції Чех Н.А.
Провадження № 22-ц/824/9470/2022                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
22 грудня 2022 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шуляченко Микола Борисович, товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2022 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шуляченко М.Б., ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Під час розгляду справи представник позивача - адвокат Кротенко О.В. подав заяву про забезпечення позову, в якій просив зупинити стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. від 24 жовтня 2020 року № 82092 до набрання законної сили рішення суду у даній справі та накласти арешт на грошові кошти ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» у розмірі 11 488,60 грн, які знаходяться на його рахунках в банківських установах.
На обґрунтування заяви зазначив, що з 15 листопада 2021 року на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шуляченка М.Б. перебуває виконавче провадження № 67520957 з примусового виконання оскарженого виконавчого напису нотаріуса, яким з позивача на користь відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором № 982348395 від 28 травня 2019 року у загальному розмірі 22 793,75 грн, тому вчинення виконавчих дій у вигляді стягнення суми боргу під час розгляду цього позову в суді може істотно ускладнити ефективність захисту порушених прав та інтересів позивача. Крім того, позивач поніс судові витрати на загальну суму 11 488,60 грн, а отже з метою їх примусового стягнення з відповідача у випадку задоволення позову необхідно накласти арешт на його грошові кошти в межах заявленої суми витрат по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.
Зупинено стягнення за виконавчим провадженням № 67520957, відкритим на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. 24 жовтня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 82092, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» заборгованість в сумі 22 793,75 грн, до набрання рішення законної сили. Виконання ухвали про забезпечення позову доручено приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Шуляченку М.Б.
У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити розгляд справи по суті, а в разі задоволення позовних вимог - зробити неможливим виконання рішення суду та завдати збитків позивачу, що дає обґрунтовані підстави для зупинення стягнення по виконавчому провадженню. В частині накладення арешту на грошові кошти відповідача суд відмовив за необґрунтованістю заявлених вимог.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, позивач через представника - адвоката Коротенка О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити повністю.
Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що пред`явлені у справі позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, носять майновий характер з огляду на те, що об`єктом захисту є порушене майнове благо у розмірі 22 793,75 грн, а розподіл судових витрат є частиною рішення суду, яке також підлягає примусовому виконанню в обов`язковому порядку, а відтак, з урахуванням того, що ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» систематично виступає в якості відповідача у судових справах, в яких з нього стягуються судові витрати, то накладення арешту на грошові кошти цього товариства є належним і співмірним способом забезпечення позову, який дозволить реально виконати рішення суду про задоволення позову з одночасним стягненням понесених позивачем судових витрат.
Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом.
На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи подальше вчинення дій, що можуть порушити права та інтереси позивача, поновлення яких є предметом судового розгляду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, пошкодити, знищити чи знецінити його.
Встановлено, що у справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 заявив вимоги про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. від 24 жовтня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 82092, яким з позивача на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс»запропоновано стягнути заборгованість за кредитним договором № 982348395 від 28 травня 2019 року у загальному розмірі 22 793,75 грн, що вже примусово стягується в межах виконавчого провадження № 67520957, що здійснюється приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шуляченком М.Б.
Також у позовній заяві позивач порушував питання щодо покладення судових витрат на відповідача, навівши попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
У заяві про забезпечення позову представник позивача просив зупинити стягнення на підставі виконавчого напису від 24 жовтня 2020 року № 82092 до набрання законної сили рішення суду у справі та накласти арешт на грошові кошти відповідача у розмірі 11 488,60 грн, які знаходяться на його рахунках в банківських установах.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи вказану заяву, вжив заходи забезпечення позову у вигляді зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, і в цій частині ухвала не оскаржується сторонами в апеляційному порядку, тому згідно вимог статті 367 ЦПК України перегляду в апеляційному порядку не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову в частинінакладення арешту на грошові кошти відповідача, суд першої інстанції виходив з необґрунтованістю заявлених вимог.
Так, згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу. При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову
Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
З матеріалів справи вбачається, що вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача, представник позивача пов`язував із подальшою необхідністю виконання можливого рішення суду про стягнення з останнього судових витрат, а саме: сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов`язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним.
Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК України. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову відповідно до вимог статті 176 ЦПК України і не можуть стягуватися (вирішуватися) як окрема позовна вимога згідно статті 175 ЦПК України.
Аналіз вищевказаних норм свідчить, що забезпечення позову в порядку статей 149-151 ЦПК України лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, окремо від самих позовних вимог - у даному випадку про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, чинним процесуальним законодавством не передбачено.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу і знаходяться на його рахунках в банківських установах, з метою забезпечення виконання рішення суду виключно в частині стягнення судових витрат у даній справі.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість забезпечення позову у запропонований стороною позивача спосіб в межах пред`явлених позовних вимог, оскільки недопустимо забезпечувати позов шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача виключно з метою стягнення судових витрат.
В оцінці доводів апеляційної скарги колегією суддів враховано, що забезпечення та попередня оплата судових витрат врегульовано положеннями статті 135 ЦПК України, якими також не передбачено накладення арешту на грошові кошти сторони, не на користь якої ухвалено судове рішення по суті спору, а встановлено інші процесуальні механізми забезпечення судових витрат у справі.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
З обставин даної справи не вбачається, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову щодовизнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а запропоновані заходи забезпечення позову, які залишені судом першої інстанції без задоволення не відповідають змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірними із заявленими вимогами в цій справі.
Отже, розглядаючи заяву позивача, суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та оцінив рівноцінність і адекватність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.
Колегія суддів такожвідзначає, що наведені представником позивача заходи забезпечення позову не відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову, не спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення про задоволення позову і жодним чином не впливають на ефективний захист, або поновлення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Виходячи з вищенаведеного, аргументи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового забору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                          М.В. Мережко

С.І. Савченко