Постанова
Іменем України
 
15 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 606/1630/21
провадження № 61-6192св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,	Олійник А. С., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 грудня 2021 року у складі судді Ромазан Л. С. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 травня 2022 року у складі колегії суддів: ПарандюкТ. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У серпні 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).
 
Позов обґрунтовано тим, що 09 серпня 2018 року близько 19 год 00 хв на автомобільній дорозі між селами Мшанець - Великий Говилів Теребовлянського району Тернопільської області відбулося зіткнення автомобіля марки ВАЗ-2104, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався в напрямку с. Мшанець, із комбайном марки «JOHN DЕERЕ 965», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок вказаної ДТП водій автомобіля ВАЗ-2104 ОСОБА_5 загинув, а пасажир цього автомобіля ОСОБА_1 отримала легкі із короткочасним розладом здоров`я тілесні ушкодження.  На підставі наведеного 10 серпня 2018 року слідчим управлінням Головного управління Національної поліції (далі - СУ ГУНП) в Тернопільській області внесені відомості про вказану ДТП до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄДРС) та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018210000000414 за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення - частина друга статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).  
 
Згідно з висновком експерта від 10 вересня 2018 року № 619, що включає в себе висновок від 15 серпня 2018 року № 1006, від 28 серпня 2018 року № 799, який проводив судово-медичну експертизу трупа, смерть ОСОБА_5 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння та основи черепа, крововиливами у речовину та під оболонки головного мозку. Між отриманням внаслідок ДТП тілесними ушкодженнями і настанням смерті ОСОБА_5 існує прямий причинно-наслідковий зв`язок. При судово-медичній експертизі крові та сечі з трупа ОСОБА_5 метилового, етилового, пропілового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів не виявлено. За висновком експерта від 02 листопада 2018 року № 1301 судово-медичної експертизи виявлені у ОСОБА_1 тілесні ушкодження за ступенем тяжкості належать до легких із короткочасним розладом здоров`я тривалістю понад шість днів, але не більше як три тижні.
 
Висновком експерта від 06 вересня 2018 року № 5-461/18, який проводив               судово-автотехнічну експертизу, з метою встановлення технічного стану транспортного засобу, з`ясовано, що технічних несправностей систем автомобіля марки ВАЗ 2104, державний номерний знак НОМЕР_1 , які б могли виникнути до ДТП, не виявлено.
 
В ході досудового розслідування 31 жовтня 2019 року заступником начальника відділу СУ ГУНП в Тернопільській області Марченком О. Я. прийнято рішення про закриття кримінального провадження. Вказана постанова про закриття кримінального провадження 25 листопада 2019 року оскаржена до слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду, за результатами оскарження, слідчого зобов`язано відновити досудове розслідування та виконати вимоги потерпілої сторони. Це кримінальне провадження неодноразово закривалось та після оскарження до слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відновлювалось. Вина ОСОБА_3 в ході досудового розслідування залишилась недорозслідуваною з підстав зволікання та службової недбалості слідчих СУ ГУНП в Тернопільській області при здійсненні досудового розслідування, що призвело до використання усього процесуального строку досудового розслідування. Так, ОСОБА_1 - дочка водія автомобіля ВАЗ-2104 ОСОБА_5 , який загинув внаслідок ДТП, та ОСОБА_2 - дружина померлого визнані потерпілими у кримінальному провадженні за наслідками смерті у ДТП ОСОБА_5 .
 
Позивачі стверджували, що водієм ОСОБА_3 порушено пункти 2.3,                 12.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) України, внаслідок чого сталася ДТП і загинув ОСОБА_5 . Відповідно до частини другої статті 1168 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. На час смерті ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_1 проживали однією сім`єю із потерпілим. ОСОБА_3 не компенсував ні кошти, які були витрачені на поховання, ні на встановлення пам`ятника, та не відшкодував моральних збитків, завданих смертю потерпілого. Втративши чоловіка, ОСОБА_2 залишилась самотньою, без матеріальної допомоги, оскільки чоловік як голова сім`ї заробляв гроші та допомагав у всьому, за відсутності моральної та матеріальної підтримки чоловіка суттєво змінилися умови її життя. ОСОБА_2 не має матеріальної можливості покращити своє здоров`я після непоправної втрати чоловіка та забезпечити собі належний рівень життя. Крім того, ОСОБА_2 пережила стрес та душевні страждання внаслідок смерті чоловіка, у неї порушився сон, погіршився стан здоров`я, виникла невпевненість у майбутньому. Потерпіла ОСОБА_1 втратила батька. В момент, коли відбулась ДТП, 09 серпня 2018 року, вона їхала в автомобілі разом із ним, тримаючи на руках маленького сина. Донька та онук стали свідками смерті батька (діда), та одержали тілесні ушкодження внаслідок ДТП, що відбулась із вини ОСОБА_3 . Втрата батька стала непоправною для ОСОБА_1 , оскільки батько був підтримкою та опорою її сім`ї. Через смерть батька в ДТП життя потерпілої ОСОБА_1 вже не є таким, як раніше, погіршились умови її життя. В день вчинення ДТП ОСОБА_3 неодноразово визнавав вину, також в подальшому неодноразово обіцяв відшкодувати витрати. Однак з часом ОСОБА_3 почав змінювати покази та перестав визнавати вину, бажаючи уникнути покарання.
 
З огляду на викладене позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_3 на їх користь по 500 000,00 грн на відшкодування моральної школи, внаслідок смерті   ОСОБА_6 , спричиненої джерелом підвищеної небезпеки.
 
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 150 000,00 грн моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави                1 500,00 грн судового збору.
 
Задовольняючи позов у частині відшкодування шкоди ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що вона є «іншою особою» в розумінні положень частини другої статті 1188 ЦК України, як пасажир  одного з транспортних засобів, які у ДТП взаємодіяли як джерела підвищеної небезпеки. Тому у такому випадку відповідальність перед пасажиром несуть обидва водії (володільці джерел підвищеної небезпеки) за правилами частини другої статті 1188 ЦК України.
 
Відмовляючи у відшкодуванні шкоди ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що для врегулювання правовідносин, які виникли та які розглядаються судом, підлягають застосуванню вимоги статі 1187, частини другої статті 1188 ЦК України, а також наявність вини лише особи, якій завдано шкоди, позивач ОСОБА_2 не є тією «іншою особою» у розумінні частини другої статті 1188 ЦК України, якій спільними діями водіїв при взаємодії джерел підвищеної небезпеки завдано шкоди, тому її вимоги про відшкодування моральної шкоди із відповідача ОСОБА_3 не підлягають до задоволення.
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 31 травня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 грудня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 50 000,00 грн кожній на відшкодування моральної шкоди.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві ставила питання про відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю батька ОСОБА_5 , а ОСОБА_2 - чоловіка, та просили стягнути по 500 000,00 грн кожній моральної шкоди, спричиненої смертю ОСОБА_5 джерелом підвищеної небезпеки. Суд першої інстанції, при розгляді позовних вимог ОСОБА_1 вийшовши за межі позовних вимог, розглянув справу про стягнення моральної шкоди у зв`язку із отриманням нею легких тілесних пошкоджень в результаті ДТП, яких позивач не заявляла, чим допустив порушення вимог статей 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Разом із цим суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її чоловіка, а ОСОБА_1 - батька, що загинув внаслідок ДТП, а відповідач, як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинна нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
 
У липні 2022 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 грудня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 травня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_2 залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій: 
 
-  дійшли правильного висновку щодо відсутності вини заявника у ДТП, а наявності лише вини ОСОБА_5 , але протиправно не застосували до відносин, що склалися, положення частини першої статті 1188 ЦК України;
 
-   не звернули увагу на те, що ДТП, внаслідок якої загинув ОСОБА_5 , сталася внаслідок зіткнення двох транспортних засобів, а тому ці правовідносини регулюються нормами статті 1188 ЦК України, а саме відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки;
 
-  не врахували, що позивачі не є «іншою особою» (наприклад, пасажиром транспортного засобу, пішоходом) у розумінні частини другої статті 1188 ЦК України, якій спільними діями водіїв при взаємодії джерел підвищеної небезпеки завдано шкоди і яка відшкодовується без вини, тому їх вимоги про відшкодування моральної шкоди до заявника не підлягають задоволенню;
 
-  проігнорували те, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;
 
-  не врахували, що положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватись спеціальним нормам.
 
Також у касаційній скарзі заявник зазначив про те, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 235/8444/15-ц та постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, та помилково послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.                   
 
У серпні 2022 року від представника  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_7  до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, заявник просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 липня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 грудня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 травня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Теребовлянського районного суду Тернопільської області матеріали справи № 606/1630/21; надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу. 
 
У серпні 2022 року матеріали справи № 606/1630/21 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2023 року справу № 606/1630/21 призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Фактичні обставини справи 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 серпня 2021 року близько                    19 год 00 год на автомобільній дорозі між селами Мшанець - Великий Говилів Теребовлянського району Тернопільської області відбулося зіткнення автомобіля марки ВАЗ-2104, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався в напрямку с. Мшанець, із комбайном марки «JOHN DEERE: 965», державний номерний знак   НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який виїжджав із поля в напрямку села Мшанець, під гострим кутом до елементів дороги та в подальшому частково зупинився на лівому краї проїзної дороги. Внаслідок вказаної ДТП водій автомобіля марки ВАЗ-2104 ОСОБА_5 загинув, а пасажир ОСОБА_1 (його дочка) отримала легкі із короткочасним розладом здоров`я тілесні ушкодження.
 
10 серпня 2018 року СУ ГУНП в Тернопільській області внесені відомості про вказану ДТП до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018210000000414 за            правовою кваліфікацією кримінального правопорушення - частина друга статті 286 КК України.
 
Із висновку судово-автотехнічної експертизи від 30 жовтня 2019 року                        № 4.6-560/19, вбачається, що причиною настання даної ДТП були обставини, які пов`язані з невідповідністю дій водія автомобіля марки ВАЗ-2104, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_5 вимогам пункту 12.3 ПДР України, які призвели до виникнення ДТП, тобто причиною настання цієї ДТП є зіткнення транспортних засобів, з технічної точки зору були обставини, які пов`язані з невідповідністю дій водія автомобіля марки ВАЗ-2104 вимогам зазначеним у пункті 12.3 ПДР України у частині невідповідної реакції на небезпеку (перешкоду).
 
В цій дорожній обстановці та за умови збереження стабільності обстановки з боку водія автомобіля марки ВАЗ-2104, рух та кінцева зупинка комбайна марки «JOHN DEERE: 965» не створювала надалі перешкоди для дорожнього руху, а дорожня обстановка для водія автомобіля марки ВАЗ-2104 з моменту виявлення комбайна складала «факультативну» основу, від водія автомобіля марки ВАЗ-2104 не вимагалось прийняття екстрених заходів до застосування негайного гальмування або маневру об`їзду. На збереження обстановки водій комбайна марки «JOHN DEERE: 965» міг розраховувати за умов виконання вимог ПДР України водієм автомобіля марки ВАЗ-2104.
 
Оскільки кінцева зупинка комбайна марки «JOHN DEERE: 965» після виїзду на проїзну частину дороги не створювала перешкод для дорожнього руху, то в діях водія комбайна марки «JOHN DEERE: 965» не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які з технічної точки зору знаходились б у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.
 
Постановою начальника відділу СУ ГУНП в Тернопільській області про закриття кримінального провадження від 25 травня 2021 року закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 , внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018210000000414 від 10 серпня 2018 року, оскільки своїми діями ОСОБА_5 як особа, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожньою руху, які перебувають у причинному зв`язку із настанням ДТП та призвели до виникнення даної ДТП та його смерті, а інші особи під час вказаної ДТП не отримали тілесних ушкоджень середньої тяжкості, тяжких ушкоджень чи смерті, а тому в його діянні відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, на підставі пункту другого частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вказана постанова набрала законної сили, що визнається сторонами.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
ОСОБА_1 , пасажир автомобіля ВАЗ-2104, 09 серпня 2018 року в результаті ДТП отримала легкі тілесні ушкодження із короткочасним розладом здоров`я, що підтверджується висновком експерта від 30 жовтня 2018 року № 1301.
 
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вказували на те, що водієм ОСОБА_3 порушено пункти 2.3, 12.3 ПДР України, внаслідок чого загинув ОСОБА_5 .  На час смерті ОСОБА_5 , позивачі (дружина та дочка) проживали однією сім`єю із потерпілим. Відповідач не компенсував позивачам ні кошти, які були витрачені на поховання, ні на встановлення пам`ятника, та не відшкодував моральних збитків, завданих смертю потерпілого. Тому позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_3 на їх користь по 500 000,00 грн на відшкодування моральної школи, в наслідок смерті ОСОБА_6 , спричиненої джерелом підвищеної небезпеки 
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині відшкодування шкоди ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що вона є «іншою особою» в розумінні положень частини другої статті 1188 ЦК України, як пасажир  одного з транспортних засобів, які у ДТП взаємодіяли як джерела підвищеної небезпеки. Тому, у цьому випадку відповідальність перед пасажиром несуть обидва водії (володільці джерел підвищеної небезпеки) за правилами частини другої статті  1188 ЦК України.
 
Відмовляючи у відшкодуванні шкоди ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що для врегулювання правовідносин, які виникли та які розглядаються судом, підлягають застосуванню вимоги статі 1187, частини другої статті 1188 ЦК України, а також наявність вини лише особи, якій завдано шкоди, позивач ОСОБА_2 не є тією «іншою особою» у розумінні частини другої статті 1188 ЦК України, якій спільними діями водіїв при взаємодії джерел підвищеної небезпеки завдано шкоди, тому її вимоги про відшкодування моральної шкоди із відповідача ОСОБА_3 не підлягають до задоволення.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві ставила питання про відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю батька ОСОБА_5 , а ОСОБА_2 - чоловіка, та просили стягнути по 500 000,00 грн кожній  моральної шкоди, спричиненої смертю ОСОБА_5 , внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Суд першої інстанції при розгляді позовних вимог ОСОБА_1 вийшов за межі позовних вимог, розглянувши справу про стягнення моральної шкоди у зв`язку із отриманням нею легких тілесних пошкоджень у результаті ДТП, яких позивачка не заявляла, чим допустив порушення вимог статей 12, 13 ЦПК України. 
 
Разом із цим суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її чоловіка, а ОСОБА_1 - батька, що загинув внаслідок ДТП, а відповідач, як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини.
 
Верховний Суд не може цілком погодитись із такими висновками судів з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування 
 
Щодо загальних положень законодавства про відшкодування моральної шкоди, завданої  наслідками ДТП
 
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
 
Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
 
Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
 
Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи не звільняє відповідача від обов`язку доказування своєї невинуватості. Таким чином, закон зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі, якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1167 ЦК України).
 
Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли, на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких -               і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
 
Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).
 
Отже, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1167  ЦК України, тому за загальним правилом перевага у вирішенні вказаного спору мала б надаватися спеціальним нормам.
 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13.
 
Однак у справі, що переглядається, норми статті 1188 ЦК України застосуванню не підлягають з огляду на таке.
 
Щодо застосування положень статті 1188 ЦК України 
 
Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
 
Згідно з частиною другою статті 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
 
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкода може бути завдана як власникам (володільцям), наприклад, транспортних засобів, так і третім особам, зокрема пасажирам, пішоходам. 
 
Припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовний за таких умов:                  1) відбулася взаємодія джерел підвищеної небезпеки; 2) потерпілим від неї є інша особа, ніж власники (володільці), наприклад, транспортних засобів; 3) ці власники (володільці) завдали шкоди потерпілому спільно, тобто поведінка кожного із них була неправомірною (зокрема, у разі порушення кожним певних ПДР, що призвело до взаємодії джерел підвищеної небезпеки та завдання внаслідок цього шкоди третій особі). 
 
Тобто встановлення неправомірності діяння кожного з власників (володільців), які спільно завдали шкоди третій особі внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, достатньо для покладення на цих власників (володільців) солідарного обов`язку з відшкодування шкоди. Тоді їхня вина у завданій потерпілому шкоді не має значення, і вони зобов`язані відшкодувати цю шкоду незалежно від такої вини.
 
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                     від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (пункти 36-41, 55.1).
 
У справі, що переглядається встановлено, що 09 серпня 2021 року на автомобільній дорозі між селами Мшанець - Великий Говилів Теребовлянського району Тернопільської області відбулося зіткнення автомобіля марки ВАЗ-2104, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_5 , із комбайном марки «JOHN DEERE: 965», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . 
 
Внаслідок вказаної ДТП водій автомобіля марки ВАЗ-2104 ОСОБА_5 загинув.
 
Позивач ОСОБА_1 , яка була пасажиром автомобіля ВАЗ-2104, отримала легкі тілесні ушкодження із короткочасним розладом здоров`я, що підтверджується висновком експерта від 30 жовтня 2018 року № 1301. 
 
Водій комбайна марки «JOHN DЕERЕ 965», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , хоч і став учасником ДТП, але його поведінка, як встановлено висновком судово-автотехнічної експертизи від 30 жовтня 2019 року                           № 4.6-560/19, не була протиправною. 
 
Отже, не можна вважати, що водій комбайна марки «JOHN DЕERЕ 965», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 спільно і загиблим водієм автомобіля марки ВАЗ-2104, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_5 завдали позивачці ОСОБА_1 шкоду у розмінні положень частини другої статті 1188 ЦК України, яка підлягає відшкодуванню
 
Таким чином, приписи частини другої статті 1188 ЦК України по своїй суті незастосовні у цій справі. І відповідні доводи касаційної скарги заявника не знайшли свого підтвердження.
 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що у позовній заяві (т. 1 а. с. 1-6) ОСОБА_1 ставила питання лише про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю батька ОСОБА_5 , спричиненою джерелом підвищеної небезпеки, а ОСОБА_2 - чоловіка, у сумі по 500 000 грн кожній.
 
Водночас Верховний Суд не вбачає у цій справі і наявності підстав для відшкодування позивачам моральної шкоди на підставі положень статей 1167, 1168 ЦК України.

Щодо застосування положень статті 1167, 1168 ЦК України 
 
Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких -                  і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
 
Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
 
Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. 
 
Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає і за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. 
 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові                 від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.
 
Так, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що обов`язковою підставою для відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є також встановлення судом факту протиправності дії заподіювача шкоди.
 
У справі, що переглядається, не встановлено, що поведінка водія комбайна марки «JOHN DЕERЕ 965», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , як учасника ДТП, була протиправною.
 
Таким чином, за відсутності встановленого факту протиправності дій ОСОБА_3 як учасника ДТП також відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та стягнення із ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди, заданої смертю ОСОБА_5 , на підставі статей 1167, 1168 ЦК України.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули.
 
Водночас суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, правильно послався на висновки Верховний Суд України, викладені у постанові  від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14, однак неправильно застосував їх та безпідставно задовольнив вимоги позову частково.
 
Також апеляційний суд належно не врахував висновків Верховного Суду України у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13.
 
Отже, знайшли своє часткове підтвердження підстави відкриття касаційного провадження, визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. 
 
З урахуванням викладеного, касаційна скарга  ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, а рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 грудня 2021 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 31 травня 2022 року - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.
 
З огляду на висновок Верховного Суду щодо суті касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, та оскільки позивачі відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору під час розгляду цієї справи в усіх судових інстанціях, то судові витрати у вигляді судового збору, понесені відповідачем ОСОБА_3 за розгляд справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій, у розмірі 6 219,60  грн (2 250,00 грн + 3 969,60 грн) підлягають компенсації йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Керуючись статтями 141, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 грудня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 травня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.  
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити. 
 
Компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 6 219,60  грн на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору, понесених за розгляд справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	О. В. Ступак        	
Судді:	І. Ю. Гулейков        	
 	А. С. Олійник        	
 	С. О. Погрібний        	
 	В. В. Яремко