Справа № 466/3398/21                                        Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Д. 
Провадження № 22-ц/811/294/22                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія: 29

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       06 грудня 2022 року                                                         м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Юзефович Ю.І.,
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача ТОВ «Преміум Лігал
Колекшн» – Кеню Д.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа – приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тишківська Роксоляна Іванівна, про визнання недійсним договору іпотеки та скасування заборони відчужень,

в с т а н о в и в:
У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати недійсним договір іпотеки від 27 лютого 2008 року, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І. та зареєстрований в реєстрі за №733, та вилучити (припинити) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження №31006129 та запис про іпотеку №31006169; скасувати заборону та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження №31006129 (заборону) відчуження квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , який внесений на підставі договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І., що зареєстрований в реєстрі за №733.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2013 року, ухваленого в справі №2-743/11, яким підтверджено незаконність вибуття квартири з його володіння та витребувано дану квартиру із чужого незаконного володіння відповідачки ОСОБА_3 , яка, власне, і передала спірну квартиру в іпотеку банку за оспорюваним договором іпотеки.
Договір іпотеки відповідачкою ОСОБА_3 був укладений з ВАТ КБ «Надра» в день придбання нею спірної квартири, а саме 27 лютого 2008 року, і цього ж дня приватним нотаріусом Тишківською Р.І., у зв`язку з посвідченням вказаного іпотечного договору, було накладено заборону на відчуження спірної квартири, про що вчинено відповідний запис в реєстрі за №734.
Позивач зазначає, що вказаним іпотечним договором, стороною якого він не був, та накладеною забороною на квартиру йому чиняться перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, а тому просив позов задовольнити.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2021 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір іпотеки від 27 лютого 2008 року, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І. та зареєстрований в реєстрі за №733.
Вилучено (припинено) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження №31006129 та запис про іпотеку №31006169.
Скасовано заборону та вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження №31006129 (заборону) відчуження квартири,  що за адресою: АДРЕСА_1 , який внесений на підставі договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І., що зареєстрований в реєстрі за №733.
Рішення суду оскаржив відповідач товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Преміум Лігал Колекшн», просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апелянт зазначає, що при зверненні до суду із вказаним позовом позивачем пропущено позовну давність, на що він неодноразово наголошував у суді першої інстанції, однак судом безпідставно відмовлено у застосуванні наслідків спливу позовної давності.
Зазначає, що позивачу було відомо про розгляд цивільної справи №2-1427/10, в матеріалах якої є оспорюваний договір іпотеки, а відтак, він міг дізнатись про цей договір ще у 2010 році, ознайомившись з матеріалами справи, і перешкод для реалізації такої можливості у нього не було.
За позицією апелянта, позовна давність спливла ще у 2013 році, що є підставою для відмови в позові.
Також просить врахувати, що на момент укладення договору іпотеки договір купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2008 року був дійсним і ніким не оспорювався, тому банк не знав і не міг знати, що договір іпотеки укладено з порушенням прав та інтересів позивача.
Стверджує, що ТОВ «Преміум Лігал Колекшн», як правонаступник ПАТ КБ «Надра», є добросовісним набувачем права іпотекодержателя на спірну квартиру.
На переконання апелянта, суд першої інстанції не обґрунтував, в чому полягає недійсність договору іпотеки та які приписи статті 203 ЦК України були порушені при його укладенні.
Звертає увагу, що способи захисту, обрані позивачем, є неналежними, оскільки не відповідають чинному законодавству у сфері дії державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а їх застосування судом першої інстанції є підставою для скасування оскаржуваного рішення. 
30 травня 2022 року від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ КБ «Надра» з ринку надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору іпотеки, а тому вказане рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Просить задовольнити апеляційну скаргу ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» та відмовити у задоволенні позову повністю.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи повторно не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення представника відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2013 року у справі №2-743/11, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25 грудня 1997 року, укладений між ОСОБА_2 , в інтересах якого, як законний представник, діяла його мати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , витребувано спірну квартиру з володіння ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру.
Даним рішенням, зокрема, встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 25 грудня 1997 року позивач ОСОБА_2 був неповнолітнім, а тому від його імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_5 діяла їхня мати ОСОБА_4 , яка продала квартиру ОСОБА_6 , а 06 жовтня 2007 року ОСОБА_6 продав квартиру ОСОБА_7 , який в свою чергу, 27 лютого 2008 року продав квартиру ОСОБА_3 . 
Також встановлено, що згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 Вікович ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 41 року, тобто ще до продажу спірної квартири 06 жовтня 2007 року ОСОБА_7 , відтак, від його імені діяла інша (невстановлена) особа. За даним фактом прокуратурою Шевченківського району м. Львова було порушено кримінальну справу.
Крім цього, у рішенні зазначено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2008 року було накладено арешт на спірну квартиру, однак, незважаючи на заборону відчуження, 27 лютого 2008 року відповідач ОСОБА_7 уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, з відповідачкою ОСОБА_3 , що суперечить закону.
Також необхідно зазначити, що первинно ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про визнання всіх трьох названих вище договорів купівлі-продажу недійсними і такий позов було задоволено рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2009 року, однак, ухвалою Верховного Суду України від 10 лютого 2010 року вказані судові рішення скасовані з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Скасовуючи ухвалені судом першої та апеляційної інстанцій рішення, Верховний Суд України вказав на неправильний спосіб захисту позивачем порушеного права, власне, що в подальшому, стало підставою для звернення позивача з новим позовом, уже з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 .
Згідно положень ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Щодо кредитних правовідносин, які виникли між відповідачами, то необхідно зазначити, що 27 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 , як позичальником, укладено кредитний договір №056/45/08-ф, згідно з яким відповідачка отримала кредит у розмірі 70815,20 доларів США.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» (іпотекодержателем) та ОСОБА_3 (іпотекодавцем) укладено договір іпотеки, посвідчений Тишківською Р.І. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №733, згідно з яким, в іпотеку банку передано спірну квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2010 року у справі №2-8132/2010 задоволено позов ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_3 , ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 80415,96 доларів США.
17 липня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» укладено договір №GL48N718070_l_2 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло права вимоги до ОСОБА_3 за вказаними кредитним та іпотечними договорами.
17 липня 2020 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» і ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» укладено договір №GL48N718070_l_2-N про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» набуло права вимоги до ОСОБА_3 за кредитним та іпотечним договорами.
Разом з тим, у зв`язку з недійсністю первинного договору купівлі-продажу спірної квартири та підтвердження незаконності набуття права власності на спірну квартиру відповідачкою ОСОБА_3 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недійсність оспорюваного договору іпотеки, предметом якого є квартира, законним власником якої був позивач, що підтверджено рішенням суду, а не відповідачка ОСОБА_3 , відтак, остання не мала правомочностей власника щодо розпорядження спірною квартирою.
Такий висновок випливає з норми частини першої статті 236 ЦК України (момент недійсності правочину), згідно з якою правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Згідно із статтею 41 Конституції України, частинами першою та другою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Ці положення закону кореспондуються зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном.
Таким чином, саме власник наділений правом на відчуження та розпорядження своїм майном.
За змістом статей 572, 575 ЦК України, статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека (застава нерухомого майна) – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.
Згідно з частиною першою  статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 4 Закону).
Згідно з частинами другою та третьою  статті 583 ЦК України,  заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника.
Отже, право передачі майна в іпотеку належить його власнику.
Це випливає із загального правила, встановленого частиною першою  статті 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Отже, за встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору іпотеки від 27 лютого 2008 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 . 
Статтею 593 ЦК України визначено, що право застави припиняється у випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Таким чином, у зв`язку з визнанням недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог і в частині скасування державної реєстрації іпотеки та обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, заборони відчуження вищевказаного нерухомого майна на підставі цього договору іпотеки. 
Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги про застосування наслідків спливу позовної давності, то колегія їх також вважає безпідставними і погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому, поняття позовна передбачає форму захисту – шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах: процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії право на позов у матеріальному сенсі (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше – регулятивне, друге – охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримання захисту за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Закон передбачає два випадки перебігу позовної давності, зокрема, з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушене право.
Порівняльний аналіз термінів довідався та міг довідатися, що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.
На переконання колегії суддів, такий факт доведений позивачем. 
Зокрема, законність права власності позивача на спірну квартиру, що є предметом іпотеки, підтверджена ухваленим 08 квітня 2013 року рішенням суду, на підставі якого позивач зареєстрував право власності 28 березня 2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірну квартиру за позивачем ОСОБА_2 , а відтак, саме з цього часу, будучи законним власником квартири, він міг ставити питання про захист свого порушеного права.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 15 квітня 2021 року, встановлено факт існування реєстрації: договору іпотеки від 27 лютого 2008 року №733 та заборони на нерухоме майно (вид обтяження).
Докази, які б свідчили про те, що про існування заборони у зв`язку з укладенням оспорюваного договору іпотеки, стороною якого позивач не був і який не виступав раніше предметом спору в інших справах за участі позивача, було відомо позивачу раніше, або він міг дізнатися про існування заборони у зв`язку з укладення договору іпотеки раніше, матеріали справи не містять. 
За таких обставин, в колегії суддів немає підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 15 грудня 2022 року.

Головуючий                                           С.М. Бойко 

Судді:                                                   С.М. Копняк

                                        А.В. Ніткевич