08.02.23
22-ц/812/163/23
Справа №488/927/21 Головуючий суду першої інстанції – Селіщева Л. І.
Провадження №22-ц/812/163/23                                   Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О. В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О. В.,
суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Біляєвою В. М.,
за участі:
представника позивача – Обуховського О. В.,
прокурора – Добрікової І. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2022 року, ухвалене за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Миколаївської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду,
У С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року ОСОБА_1  подав до суду позов про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду в сумі 259 400 грн.
Зазначений позов він обґрунтовував наступним.
Позивач вказував, що 04 березня 2016 року слідчим ГУ Національної поліції в Миколаївській області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.5 ст.191 КК України та розпочато кримінальне провадження №22016150000000017 за фактом заволодіння бюджетними коштами службовими особами ТОВ «БК Дорлідер» під час виконання у 2015 році робіт з капітального ремонту доріг, тротуарів та внутрішньоквартальних проїздів у м. Миколаєві.
28 вересня 2016 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. 
24 березня 2017 року відносно ОСОБА_1 та ще двох підозрюваних складено обвинувальний акт, який направлено для розгляду по суті до Центрального районного суду м. Миколаєва. 
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2019 року, який залишено без змін ухвалою Херсонського апеляційного суду від 05 травня 2020 року, ОСОБА_1 та ще 2 осіб визнано невинуватими та виправдано, оскільки не доведено, що в їхніх діях міститься склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.
Верховний Суд ухвалою від 03 липня 2020 року відмовив у відкритті провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 05 травня 2020 року стосовно виправданих позивача та ще 2 осіб.
Посилаючись на те, що його кримінальне переслідування було незаконним, позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду за період  з 28 вересня 2016 року до 05 травня 2020 року у сумі 259 400 грн (43 місяці 7 днів х 6000 грн).
Відповідачі заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що заявлені позивачем до відшкодування суми, а також сам факт заподіяння йому моральної шкоди недоведені належними доказами.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
З Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 стягнуто 259 400 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством та судом.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем докази вказують на наявність в нього права на відшкодування шкоди, завданої йому кримінальним переслідуванням у вказаній ним сумі. 
Не погодившись з рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, заявник вказував, що судом першої інстанції не перевірено період перебування особи під слідством та судом та наявність спричиненої позивачу шкоди. 
Також апелянтом зауважено на тому, що судом неправильно розраховано розмір моральної шкоди, оскільки вона визначається шляхом множення періоду незаконного перебування під слідством та судом на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (43 місяці х 2481 грн = 106 683 грн).
ГУ Національної поліції в Миколаївській області подано відзив на апеляційну скаргу, у якому підтримано доводи апеляційної скарги, якими обґрунтовано необхідність скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 28 вересня 2016 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України – тобто у неналежному виконанні своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки громадським інтересам та інтересам окремих юридичних осіб. 
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.12.2019 р., який був залишений без змін ухвалою Херсонського апеляційного суду від 05.05.2020 р., позивача та інших осіб визнано невинуватими та виправдано, оскільки не доведено, що в їхніх діях наявний склад кримінального правопорушення, передбачений ч.2 ст.367 КК України. 
Верховний Суд ухвалою від 03 липня 2020 року відмовив у відкритті касаційного провадження.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV V. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 р. №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (пункт 5 статті 3 Закону).
Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14 зазначила, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 є правильним. 
Судом встановлено, що позивач незаконно перебував під слідством і судом з 28 вересня 2016 року до 05 травня 2020 року, чим йому було завдано моральних втрат, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач був позбавлений можливості у повній мірі реалізовувати свої звички і бажання, бо мав, серед іншого, з`являтися на виклики до слідчого і суду у визначені ними дні. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди у сумі 259 400 грн.
Наявні у справі докази дають підстави стверджувати, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо нього було постановлено виправдувальний вирок суду.
Аргументи Державної казначейської служби України про те, що судом першої інстанції не враховано пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівникам та інших виплат, не заслуговують на увагу, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц, від  02 жовтня 2019 року у справі №311/842/17, від 17 січня 2020 року у справі №366/2027/18, від 12 лютого 2020 року у справі №295/692/17, від 11 березня 2020 року у справі №295/5199/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 464/6418/16-ц.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2022 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                   О. В. Локтіонова 
Судді                                     С. Ю. Колосовський
                                
О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 08 лютого 2023 року.